George Elphinstone, 1. vikomt Keith
Admirál George Elphinstone, 1. vikomt Keith | |
---|---|
![]() Portrét z doby po roce 1815 (Národní námořní muzeum v Greenwichi) | |
Narození | 7. ledna 1746 Stirling |
Úmrtí | 10. března 1823 (ve věku 77 let) Fife |
Povolání | námořní důstojník, politik a podnikatel |
Ocenění | člen Královské společnosti velkokříž Řádu lázně Řád půlměsíce |
Choť | Jane Mercer (od 1787)[1][2] Hester Maria Elphinstone, Viscountess Keith (od 1808)[1][2] |
Děti | Margaret Mercer Elphinstone[1] Georgiana Auguste Henrietta Elphinstone[3][1] |
Rodiče | Charles Elphinstone, 10th Lord Elphinstone[3][1] a Lady Clementina Fleming[3][1] |
Příbuzní | John Elphinstone, 11th Lord Elphinstone[1], William Fullerton-Elphinstone[1], Charles Elphinstone[1] a Eleanor Elphinstone[1] (sourozenci) Emily Petty-Fitzmaurice[1], Georgiana Gabrielle de Flahault[3], Clémentine de Flahault[3], Adélaïde de Flahault[3] a Sarah de Flahault[3] (vnoučata) |
Funkce | člen Sněmovny lordů poslanec 16. parlamentu Velké Británie poslanec 15. parlamentu Velké Británie poslanec 1. parlamentu Spojeného království poslanec 18. parlamentu Velké Británie |
![]() | |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
George Keith Elphinstone, 1. vikomt Keith (George Keith Elphinstone, 1st Viscount Keith, 1st Baron Keith of Stonehaven Marischal, 1st Baron Keith of Banheath) (7. ledna 1746, Stirling, Skotsko – 10. března 1823, Tulliallan Castle, Irsko) byl britský admirál a významný námořní vojevůdce přelomu 18. a 19. století[4]. Pocházel ze staré skotské šlechty, u námořnictva sloužil od roku 1761. Vynikl především ve válkách s Francií, dobytím Mysu Dobré naděje v roce 1795 významně přispěl k rozšíření britské koloniální říše v jižní Africe, koncem 18. století byl vrchním velitelem ve Středomoří. V dobách míru byl aktivním členem Dolní sněmovny, od roku 1801 s titulem barona zasedal ve Sněmovně lordů, v roce 1801 zároveň dosáhl hodnosti admirála. V aktivní službě na moři pokračoval i během napoleonských válek, v roce 1814 získal titul vikomta.
Kariéra
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/9a/George_Keith_Elphinstone%2C_1st_Viscount_Keith_-_Project_Gutenberg_eText_16914.jpg/220px-George_Keith_Elphinstone%2C_1st_Viscount_Keith_-_Project_Gutenberg_eText_16914.jpg)
Byl potomkem staré skotské rodiny Elphinstone[5], narodil se na zámku Stirling Castle. Pocházel z početné rodiny Charlese Elphinstone, 10. barona Elphinstone (1711–1781), a jeho manželky Clementine Flemingové (1719–1799), z dvanácti dětí byl pátým synem. Po vzoru dvou starších bratrů vstoupil do královského námořnictva (1761) a pod velením Johna Jervise se zúčastnil závěru sedmileté války. Později podnikl plavbu do Indie ve službách Východoindické společnosti (1767). V roce 1775 byl povýšen na kapitána a vynikl v závěru války proti USA. V letech 1781–1790 byl poslancem Dolní sněmovny, patřil ke straně whigů[6]. V dobách míru zastával také čestné hodnosti ve Skotsku a mimo jiné působil i u dvora, byl pokladníkem a finančním inspektorem domácnosti vévody z Clarence. Za válek s revoluční Francií vstoupil znovu do aktivní služby a pod velením Samuela Hooda se vyznamenal při dobytí Toulonu, v roce 1794 dosáhl hodnosti kontradmirála, téhož roku obdržel Řád lázně.
V hodnosti viceadmirála (1795) byl vyslán do jižní Afriky proti nizozemským koloniím a dobytím Mysu Dobré naděje založil dlouholetou britskou nadvládu v této oblasti (do roku 1796 zde byl vrchním velitelem). Poté krátce pobýval v Indii a po návratu na britské ostrovy byl pověřen potlačením námořních vzpour v přístavech v jižní Anglii. Za to v roce 1797 získal titul barona Keitha s peerstvím v Irsku, mezitím byl znovu zvolen do Dolní sněmovny (1796–1801), kde zastupoval rodné skotské hrabství Stirlingshire. Místo nemocného admirála Jervise byl pověřen vrchním velením ve Středomoří (1799–1802) a vedl pronásledování francouzského loďstva do Egypta. Do této doby spadají kompetenční problémy s Horatiem Nelsonem, který jako jeho podřízený příliš neuznával Keithovu autoritu[7]. Keith v roce 1801 za Británii podepsal kapitulaci Alexandrie, čímž byla ukončena francouzská okupace Egypta. V návaznosti na to byl povýšen do hodnosti admirála, současně získal titul barona s britským peerstvím a vstoupil do Sněmovny lordů (1801). V roce 1803 obdržel další titul barona Keitha z Banheathu určený jako dědičný pro jeho dceru.
V roce 1803 byl krátce velitelem v Plymouthu, po obnovení válečného stavu s Francií byl jmenován vrchním velitelem v Severním moři (1803–1807), později byl vrchním velitelem v Lamanšském průlivu (1812–1814). V těchto funkcích se během napoleonských válek snažil především o ochranu britských obchodních zájmů za kontinentální blokády. V roce 1814 získal britský titul vikomta[8] a po bitvě u Waterloo organizoval deportaci císaře Napoleona na ostrov Sv. Heleny. V roce 1815 získal velkokříž Řádu lázně, byl také rytířem Řádu sv. Mořice a Lazara[9]
V závěru života sídlil na zámku Tulliallan Castle v Irsku, který byl postaven v letech 1812–1820 na základech původního zchátralého hradu. Výstavba byla financována z Keithových válečných kořistí a mimo jiné na ní pracovali francouzští zajatci. Zámek se ve správě Keithovy druhé manželky Hester stal významným společenským centrem.
Rodina
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/cb/Tulliallan_Castle.jpg/220px-Tulliallan_Castle.jpg)
Jeho první manželkou byla Jane Mercer (1764–1789), jediná dcera a dědička plukovníka Williama Mercera. Dvacet let po ovdovění se v roce 1808 podruhé oženil s Hester Thrale (1764–1837), která patřila k jedné z nejbohatších rodin podnikajicích v pivovarnictví. Z prvního manželství pocházela dcera Margaret (1788–1867), která se proti otcově vůli provdala za napoleonského generála Flahauta[pozn. 1]. Po otci zdědila titul baronky Keithové z Banheathu, později ještě prostřednictvím příbuzenstva své matky převzala v roce 1837 titul baronky Nairne. Baronát Nairne přešel sňatkem její dcery Emily do rodu Petty-Fitzmaurice. Keithova mladší dcera Georgiana (1809–1892) z druhého manželství se provdala do rodiny Villiersů v linii hrabat z Jersey.
Keithův starší bratr William Fullarton-Elphinstone (1740–1834) sloužil původně u námořnictva a později byl dlouholetým členem ředitelstva Východoindické společnosti. Sestra Eleanor (1747-1800) se provdala za významného skotského právníka a dlouholetého poslance Sira Williama Adama. Z jejich potomstva vynikl admirál Charles Adam (1780–1853) a generál Frederick Adam (1784–1853).
Odkazy
Poznámky
- ↑ Hrabě Charles-Joseph de Flahaut (1785–1870) se přes své mládí významně prosadil v napoleonské armádě a již v roce 1814 byl povýšen do hodnosti divizního generála, po roce 1815 pobýval v exilu mimo jiné v Anglii, kde se seznámil s Keithovou dcerou Margaret. Flahaut byl nemanželským synem významného diplomata a dlouholetého francouzského ministra zahraničí Charlese Talleyranda. Talleyrand patřil k nejvýznamnějším osobnostem protibritské politiky na přelomu 18. a 19. století a je proto logické, že admirál Keith zásadně nesouhlasil s tím, aby se jeho dcera provdala za Talleyrandova syna. Margaret si proti otcově vůli sňatek prosadila a za Charlese Flahauta se provdala v Edinburghu v roce 1817. Flahaut se později uplatnil jako diplomat, byl dlouholetým francouzským vyslancem v Berlíně, Vídni a nakonec během druhého císařství velvyslancem v Londýně (1860–1862).
Literatura
- KRÁLÍČEK, Václav: Lvi na vlnách. Anatomie námořních bojů Velké Británie s Francií v letech 1789–1794 v Atlantiku; Praha, 2018, ISBN 978-80-7557-145-8
- ŠŤOVÍČEK, Michal: Francie proti Evropě. Války revoluční Francie 1792–1802; Praha, 2017 ISBN 978-80-7557-041-3
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu George Elphinstone na Wikimedia Commons
- Admirál George Keith na Encyclopedia Britannica dostupné online
- Admirál George Keith na webu morethannelson dostupné online
- ↑ a b c d e f g h i j k Kindred Britain.
- ↑ a b Dostupné online. [cit. 2020-08-07].
- ↑ a b c d e f g Darryl Roger Lundy: The Peerage.
- ↑ Ottův slovník naučný; díl 14.; Praha, 1899 (reprint 1998); s. 141 ISBN 80-7185-200-7
- ↑ Rodokmen rodu Elphinstone dostupné online Archivováno 18. 5. 2019 na Wayback Machine.
- ↑ George Elphinstone na webu britského parlamentu dostupné online
- ↑ TRUCHANOVSKIJ, Vladimir: Osud admirála Nelsona; Praha, 1992; s. 172–174 ISBN 80-204-0126-1
- ↑ George Elphinstone, vikomt Keith dostupné online Archivováno 23. 5. 2016 na Wayback Machine.
- ↑ Admirál Keith na webu thepeerage dostupné online