Ján Čarnogurský
JUDr. Ján Čarnogurský | |
---|---|
![]() Ján Čarnogurský (2012) | |
7. premiér Slovenska (v rámci federace) | |
Ve funkci: 23. dubna 1991 – 24. června 1992 | |
Předchůdce | Vladimír Mečiar |
Nástupce | Vladimír Mečiar |
ministr zahraničních vztahů SR | |
Ve funkci: 23. dubna 1991 – 6. května 1991 | |
Předchůdce | Milan Kňažko |
Nástupce | Pavol Demeš |
ministr spravedlnosti SR | |
Ve funkci: 30. října 1998 – 15. října 2002 | |
Předchůdce | Jozef Liščák |
Nástupce | Daniel Lipšic |
Stranická příslušnost | |
Členství | KDH (1990–2013) |
Narození | 1. ledna 1944 (80 let) Bratislava Slovensko ![]() |
Národnost | slovenská |
Rodiče | Pavol Čarnogurský |
Děti | 4 |
Příbuzní | Ivan Čarnogurský[1] a Marína Čarnogurská (sourozenci) |
Alma mater | Právnická fakulta Univerzity Karlovy v Praze Právnická fakulta Univerzity Komenského v Bratislavě |
Profese | právník |
Ocenění | Řád přátelství Gasprinského medaile velkokříž Řádu za zásluhy Polské republiky Řád za věrnost povinnosti |
Commons | Ján Čarnogurský |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Ján Čarnogurský (* 1. ledna 1944 Bratislava) je bývalý československý a slovenský politik, disident. V minulosti zastával například funkce místopředsedy federální vlády (1990), předsedy vlády Slovenské republiky (1991–1992) a ministra spravedlnosti Slovenska (1998–2002).
Život
Osobní život
Jeho otcem byl politik Pavol Čarnogurský. Má čtyři sourozence, bratry Ivana (politik), Pavla mladšího a sestry Marinu (sinoložka) a Oľgu (překladatelka).
Je ženatý a má čtyři děti.
Studium
Vystudoval práva na Karlově univerzitě v Praze. Doktorát práv získal v roce 1971 na Univerzitě Komenského v Bratislavě.
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/c/c4/J%C3%A1n_%C4%8Carnogursk%C3%BD.jpg/220px-J%C3%A1n_%C4%8Carnogursk%C3%BD.jpg)
Disent
V letech 1970–1981 pracoval jako advokát v Bratislavě a v tomto povolání se stal známým jako zástupce náboženských aktivistů a politických disidentů v rámci celého Československa.
V roce 1981 ho vyloučili z advokacie. Důvodem byla jeho obhajoba v politickém procesu. Nejprve pracoval jako řidič, později se stal podnikovým právníkem.
V roce 1987 úplně ztratil zaměstnání. Pokračoval v poskytování právních konzultaci náboženským a opozičním politickým aktivistům. V roce 1988 začal vydávat samizdatový časopis Bratislavské listy.
V srpnu 1989 byl zatčen a obviněn z podvracení republiky právě za vydávání Bratislavských listů a přípravu vzpomínky na lidi, které v roce 1968 v Bratislavě a na jiných místech Slovenska zastřelili vojáci z okupačních vojsk Varšavské smlouvy. Z vězení byl propuštěn až 25. listopadu 1989 v období sametové revoluce, když tehdejší prezident Gustáv Husák zastavil trestní stíhání např. M. Kusého, J. Rumla, P. Uhla a R. Zemana.[2]
Listopad 1989 a veřejné funkce v 90. letech
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/d/d3/J%C3%A1n_Carnogursk%C3%BD_%282013%29_5697.jpg/220px-J%C3%A1n_Carnogursk%C3%BD_%282013%29_5697.jpg)
Od 10. prosince 1989 do 6. dubna 1990 byl prvním místopředsedou federální vlády národního porozumění a předsedou Legislativní rady vlády ČSFR od února do srpna 1990. Později se stal místopředsedou vlády ČSFR (od 6. dubna 1990 do 27. června 1990). Od 27. června 1990 do 23. dubna 1991) na Slovensku zastával funkci prvního místopředsedy vlády Slovenské republiky, předsedy Rady vlády SR pro informační politiku a masmédia a předsedy Rady vlády SR pro národnosti a etnické skupiny.
Byl iniciátorem vzniku Křesťanskodemokratického hnutí (KDH). Na jeho zakládajícím sněmu v únoru 1990 byl zvolen za předsedu. V této funkci působil až do roku 2000.
Ve volbách roku 1990 zasedl za KDH do Sněmovny lidu Federálního shromáždění (volební obvod Bratislava). Na mandát ale ještě v červnu 1990 rezignoval.[3] V listopadu 1990 byl po 20 dnů pověřen přechodně řízením Ministerstva vnitra Slovenské republiky. Předsedou vlády SR byl od dubna 1991 do června 1992. Kromě toho krátce od dubna do května 1991 byl pověřen i postem ministra zahraničních vztahů Slovenské republiky.
V roce 1992 byl nominován na ocenění ROPÁK. Navrhovatelé uvedli, že to má být za „prozíravost, se kterou pochopili skvěle koncipované plány svých předchůdců a za buldočí vytrvalost, se kterou prosazují unikátní projekt totální likvidace celého slovenského Podunají“, a za „smělost, se kterou se ekologům vysmál do tváře, když se na gabčíkovské staveniště vypravil v době celosvětového Dne Země.“[4]
V letech 1998–2002 působil v první vládě Mikuláše Dzurindy jako ministr spravedlnosti.
V roce 2000 odstoupil z funkce předsedy KDH a založil vlastní advokátní kancelář.[5]
Soukromá VŠ
V roce 2003 stal u zrodu Panevropské vysoké školy (dříve Bratislavská vysoká škola práva) se sídlem v Bratislavě, která již v roce 2004 jako první soukromá vysoká škola právnického zaměření na Slovensku přijala své první studenty.[6] V současnosti je členem její správní rady.[7]
Rusofilství
Ján Čarnogurský se jako jeden z mála polistopadových politiků vždy veřejně hlásil ke svému rusofilství. Je předsedou Slovensko-ruské spoločnosti, založené v roce 2006.[8] Valné shromáždění uvedené společnosti, které se konalo v lednu roku 2015, vyzvalo vládu Slovenské republiky, aby nepodpořila sankce Evropské unie proti Rusku.[9]
Kandidatura na prezidenta
Roku 2014 kandidoval na prezidenta Slovenské republiky. Ve volbách získal 0,64 % hlasů a nepostoupil do druhého kola.[10]
Vyznamenání
velkokříž Řádu za zásluhy Polské republiky – Polsko, 2008[11]
Řád přátelství – Rusko, 2012[12]
Odkazy
Reference
V tomto článku byl použit překlad textu z článku Ján Čarnogurský na slovenské Wikipedii.
- ↑ Vo veku 89 rokov zomrel politik I. Čarnogurský. 9. listopadu 2022. Dostupné online. [cit. 2022-11-10].
- ↑ MÜLLEROVÁ, Alena; HANZEL, Vladimír. Albertov 16:00 Příběhy sametové revoluce. Praha: Nakladatelství Lidové noviny, 2009. ISBN 978-80-7422-002-9. Kapitola Slovníček, s. 268.
- ↑ jmenný rejstřík [online]. Poslanecká sněmovna Parlamentu České republiky [cit. 2012-09-19]. Dostupné online.
- ↑ Ropák 1992
- ↑ ČARNOGURSKÝ, Ján. O autorovi [online]. Praha: Centrum holdings, 2007-08-27 [cit. 2012-06-23]. Dostupné online.
- ↑ Historie [online]. Bratislava: Paneurópska vysoká škola [cit. 2012-06-23]. Dostupné online.
- ↑ Správní rada [online]. Bratislava: Paneurópska vysoká škola [cit. 2012-06-23]. Dostupné online.
- ↑ Slovensko - ruská spoločnosť. Týždeň [online]. 2007-06-01 [cit. 2016-11-20]. Dostupné online. (slovensky)
- ↑ HÜTTNER, Robert. Čarnogurský sa stal prezidentom Slovensko-ruskej spoločnosti. Pravda [online]. 2015-01-31 [cit. 2016-11-20]. Dostupné online. (slovensky)
- ↑ Výsledky 1. kola - Prezidentské voľby 2014. VýsledkyVolieb.sk [online]. Dostupné online. (slovensky) [nedostupný zdroj]
- ↑ Postanowienie Prezydenta Rzeczypospolitej Polskiej z dnia 25 kwietnia 2008 r. o nadaniu orderów i odznaczeń. prawo.sejm.gov.pl [online]. [cit. 2019-09-05]. Dostupné v archivu pořízeném z originálu dne 2020-06-21.
- ↑ Указ Президента Российской Федерации от 14.04.2010 г. № 461. Президент России [online]. [cit. 2020-04-25]. Dostupné online. (rusky)
Literatura
- Kdo byl kdo v našich dějinách ve 20. století. I., A–M / Milan Churaň a kol.. 2. vyd. Praha: Libri, 1998. 467 s. ISBN 80-85983-44-3. S. 87–88.
- TOMEŠ, Josef, a kol. Český biografický slovník XX. století : I. díl : A–J. Praha ; Litomyšl: Paseka ; Petr Meissner, 1999. 634 s. ISBN 80-7185-245-7. S. 185–186.
Související články
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Ján Čarnogurský na Wikimedia Commons
Osoba Ján Čarnogurský ve Wikicitátech
- Seznam děl v Souborném katalogu ČR, jejichž autorem nebo tématem je Ján Čarnogurský
- Životopis, Úřad vlády Slovenské republiky
- Blog Jána Čarnogurského na Aktuálně.cz
- rozhovor
- Oficiální stránky Slovensko - ruské spoločnosti
- Mít tak vlastní hvězdičku Archivováno 21. 10. 2017 na Wayback Machine. Pořad Českého rozhlasu Plus, podrobné informace o postojích Jána Čarnogurského k otázkám slovenské státnosti v letech 1990 až 1992.
Premiéři Slovenska | |
---|---|
ČSSR a ČSFR | Štefan Sádovský (1969) • Peter Colotka (1969–1988) • Ivan Knotek (1988–1989) • Pavol Hrivnák (1989) • Milan Čič (1989–1990) • Vladimír Mečiar (1990–1991) • Ján Čarnogurský (1991–1992) • Vladimír Mečiar (1992; vláda pokračovala dál v samostatné SR) |
Slovenská republika | Vladimír Mečiar (1993–1994) • Jozef Moravčík (1994) • Vladimír Mečiar (1994–1998) • Mikuláš Dzurinda (1998–2006) • Robert Fico (2006–2010) • Iveta Radičová (2010–2012) • Robert Fico (2012–2018) • Peter Pellegrini (2018–2020) • Igor Matovič (2020–2021) • Eduard Heger (2021–2023) • Ľudovít Ódor (2023) • Robert Fico (od 2023) |
První vláda Vladimíra Mečiara | |
---|---|
Předseda vlády Slovenska | |
Místopředsedové | první: Ján Čarnogurský • další: Jozef Kučerák • Vladimír Ondruš • Gábor Zászlós |
Ministři | Michal Kováč • Jozef Belcák • Ladislav Snopko • Viliam Oberhauser • Jozef Chren • Rudolf Filkus • Michal Džatko • Stanislav Novák • Ladislav Kováč • Ján Holčík • Ladislav Košťa / Ján Pišút • Anton Andráš / Ladislav Pittner • Jozef Dubníček • Alojz Rakús • Ivan Tirpák • Martin Hvozdík • Augustín Marián Húska • Milan Kňažko |
Vláda Jána Čarnogurského | |
---|---|
Předseda vlády Slovenska | Ján Čarnogurský |
Místopředsedové | první: Martin Porubjak • další: Gábor Zászlós • Anton Vavro |
Ministři | Vladimír Pavle • Michal Kováč • Jozef Dančo • Jozef Belcák • Rudolf Filkus • Martin Hvozdík • Ladislav Snopko • Viliam Oberhauser • Pavol Demeš • Jozef Chren / Jana Kotová • Jozef Kršek • Helena Woleková • Ján Holčík • Marián Posluch • Ivan Mikloš • Ján Pišút • Ladislav Pittner • Jozef Bútora • Alojz Rakús • Jozef Zlocha |
První vláda Mikuláše Dzurindy | |
---|---|
Předseda vlády Slovenska | |
Místopředsedové | |
Ministři | Gabriel Palacka / Jozef Macejko • Brigita Schmögnerová / František Hajnovič • Ľudovít Černák / Ľubomír Harach • Milan Kňažko • Pavol Kanis / Jozef Stank • Pavel Koncoš • Peter Magvaši • Ján Čarnogurský • Mária Machová • Milan Ftáčnik / Peter Ponický • Ladislav Pittner / Ivan Šimko • István Harna • Tibor Šagát / Roman Kováč • Eduard Kukan • László Miklós |
Ministři spravedlnosti Slovenské republiky | ||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
| ||||||||||
Ministerstvo spravedlnosti |
Ministři vnitra Československa | |
---|---|
Ministři vnitra první československé republiky (1918–1938) | Antonín Švehla • Jan Černý • Jan Malypetr • František Nosek • Jan Černý • Juraj Slávik • Jan Černý • Josef Černý • Jan Černý • Otakar Fischer |
Za protektorátu (1939–1945) | |
Ministři vnitra exilových vlád Československa (1940–1945) | |
V letech (1945–1992) | Václav Nosek • Rudolf Barák • Lubomír Štrougal • Josef Kudrna • Josef Pavel • Jan Pelnář • Radko Kaska • Jaromír Obzina • Vratislav Vajnar • František Kincl • František Pinc • Marián Čalfa, Ján Čarnogurský a Valtr Komárek pověřeni společným řízením • Richard Sacher • Ján Langoš • Petr Čermák |
První vláda Mariána Čalfy | |||||||||||||||||||
---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|---|
Předseda vlády | Marián Čalfa (jmenován 10. prosince 1989, KSČ/VPN) | ||||||||||||||||||
Členové v den jmenování vlády 10. prosince 1989 | František Pitra (místopředseda vlády do 13. 2. 1990, KSČ) • Miroslav Vacek (obrana, KSČ) • František Podlena (doprava a spoje, KSČ) • Ladislav Vodrážka (hutnictví, strojírenství a elektrotechnika do 13. 2. 1990, KSČ) František Pinc (paliva a energetika do 13. 2. 1990, KSČ) • Andrej Barčák ml. (zahraniční obchod, KSČ) • Valtr Komárek (místopředseda vlády, KSČ/OF) • Vladimír Dlouhý (místopředseda vlády, předseda Statní plánovací komise, KSČ/OF) • Jiří Dienstbier st. (zahraniční věci, OF) • Václav Klaus (finance, OF) • Petr Miller (prace a soc. věci, OF) • Květoslava Kořínková (Výbor lidové kontroly, OF) • Oldřich Burský (místopředseda vlády, zemědělství a výživa, ČSS) • Ladislav Dvořák (Federální měnový úřad,ČSS) • František Reichel (Státní komise pro vědeckotechnický a investiční rozvoj do 6. 3. 1990, ČSL) • Ján Čarnogurský (místopředseda vlády, KDH) • Josef Hromádka (místopředseda vlády, nestraník) • Róbert Martinko (bez portfeje, nestraník) • Marián Čalfa, Ján Čarnogurský, Valtr Komárek (vnitro, pověřeni společným řízením do 30. 12. 1989) | ||||||||||||||||||
Členové jmenovaní později |
|