Blauer Enzian
Blauer Enzian EuroCity | ||||
DB 103 sorozat a München–Rosenheim-vasútvonalon | ||||
Típus | Fernschnellzug (F) (1951–1965) Trans Europ Express (TEE) (1965–1979) InterCity (IC) (1979–1987) EuroCity (EC) (1987–2002) | |||
Státusz | nincs továbbra is nevet viselő utódja | |||
Hely | Németország Ausztria | |||
Névadó | (taxon) | |||
Első járat | 1951 | |||
Utolsó járat | 2002 | |||
Volt üzemeltető | Deutsche Bundesbahn / Deutsche Bahn (DB) ÖBB | |||
Vonal kezdete | Hamburg-Altona / Dortmund Hbf | |||
Vonal vége | München Hbf / Klagenfurt Hbf / Zell am See | |||
Járatsűrűség | naponta | |||
Vonatszám | TEE 90/91 | |||
Osztályok | kezdetben csak 1. osztály, majd 2. osztály is | |||
Vasúti jármű | DB 103 sorozat DB 112 sorozat ÖBB 1010 sorozat ÖBB 1042 sorozat | |||
Nyomtáv | 1435 mm | |||
Villamos vontatás | 15 kV AC, 16,7 Hz (Németország, Ausztria) | |||
![]() | ||||
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Blauer Enzian EuroCity témájú médiaállományokat. | ||||
Sablon • Wikidata • Segítség |
A Blauer Enzian egy TEE vasúti járat volt Németország és Ausztria között. Az első járat 1951. szeptember 28-án, az utolsó pedig 2012. december 14-én indult. Nevét egy kék színű hegyi virágról, a Tárnicsról kapta (németül: Frühlings-Enzian).[1][2]
Története
A járat kezdetben, 1951 és 1965 között, mint távolsági gyorsvonat közlekedett. 1965 és 1979 között a TEE hálózat része volt, 1979 és 1987 között a TEE megszűnése miatt átkerült az Intercity hálózatba, 1987-től pedig a 2002-es megszűnéséig mint EuroCity közlekedett.
Útvonal
Az évek során a Blauer Enzian végállomásai és útvonala olyan jelentősen megváltozott, hogy nincs olyan vonalszakasz, amelyen mindig közlekedett volna. A vonat azonban mindig a müncheni főpályaudvarról indult, vagy oda érkezett meg az ellenkező irányból.
Fernzug
1951-ben a nyugatnémet Deutsche Bundesbahn bejelentette a Blauer Enzian bevezetését az akkor új Fernzug-hálózat részeként.[3] 1951. július 1-jén az eredeti tervek szerint az észak-déli vonat FT 55/56 néven kezdte volna meg a közlekedést. Az új szolgáltatáshoz tervezett FernTriebwagen (távolsági motorvonat) szerelvények azonban ekkor még nem álltak rendelkezésre, így a járat ehelyett 1951 őszén vagy később normál kocsikkal állt forgalomba.[4]
Az F 55/56-os gyorsvonat útvonala Hamburg-Altona állomásról München Hauptbahnhofig a később megépített első német nagysebességű vasútvonal útvonalát is tartalmazta. A vonat kezdetben a háború előtti áramvonalas Reichsbahn Schürzenwagen kocsikból és egy UIC-X prototípusból állt, amelyeket DRG 01 sorozatú gőzmozdonyok és DB V 200 sorozatú dízelmozdonyok,[3] a villamosított szakaszokon DB E 10 sorozatú és háború előtti DRG E 18 sorozatú mozdonyok is vontattak. A Deutsche Bundesbahn 1953-ban kiterjedt gyakorlati kísérleteket is végzett egy amerikai EMD MRS-1 dízel-villamos mozdonnyal.
1953 decemberétől 1959-ig az egykori Henschel-Wegmann vonatot használták,[5] amelyet alaposan felújítottak, beleértve egy megfigyelő kocsit és az egykori Rheingold 1928-as étkezőkocsikat is. Egy második, átállított Blauer Enzian vonatot kifejezetten az ellenkező irányban közlekedő szolgáltatáshoz építettek.
Trans Europ Express
A Hamburg környéki vasútvonalak 1965-ös villamosítása után a Blauer Enzian járatot belföldi Trans Europ Expresszé fejlesztették.[6] A járat TEE kocsikat kezdett használni, amelyeket az E 03 (később DB 103) sorozatú nagysebességű mozdonyok prototípusai vontattak. 1968-ban a Blauer Enzian volt az első német vonat, amelynek menetrend szerinti üzemi sebessége 200 km/h volt.
1969-ben bevezették az Ausztriába tartó közvetlen kocsikat,[7] amelyek végállomása Salzburgon és a Tauernbahn nevű vasútvonalon keresztül Klagenfurt Hauptbahnhof volt. Ezeket a kocsikat egy München déli részén közlekedő, továbbra is Blauer Enzian nevű, első osztályú, de TEE-ként nem jelölt rendes gyorsvonat vontatta.[8]
1970-ben a TEE 80/81-es számozású teljes Trans Europ Express útvonalat kiterjesztették Ausztriába, és a vonatot Rosenheimben kettéválasztották, egyik része Klagenfurtba, a másik Kufsteinen és Wörglön keresztül Zell am See-be közlekedett.[9] Bár a Zell am See-i járat kiábrándító utasszámokat produkált,[6] az 1972-es nyári olimpiához kapcsolódó várható turisták kiszolgálása érdekében a menetrendben maradt. 1973-ban a Zell am See-i ágat megszüntették.
Az 1970-es évek végén a Blauer Enzian egyike volt a mindössze három Ausztrián belül közlekedő TEE vonatnak, a másik kettő a Mediolanum és a Prinz Eugen volt.[10] 1977-ig a TEE Bavaria is közlekedett Ausztrián keresztül, de csak kevesebb mint 20 km-et tett meg az országban.
Intercity/EuroCity
1979. május 27-én a Blauer Enzian-t visszaminősítették[11] két kocsiosztályú Intercity járattá, és már nem Hamburgot szolgálta ki, hanem dél felé a Dortmund - München - Klagenfurt, észak felé pedig Klagenfurt - München - Dortmund - Braunschweig útvonalon közlekedett.[12] A Hamburg és München közötti TEE-járatot a TEE Diamant vette át.[12][13] 1981-re az északi útvonal is Dortmundban végződött.
1987. május 31-én a Blauer Enzian az újonnan bevezetett nemzetközi EuroCity hálózat részévé vált,[11] észak felé EC20 és dél felé EC21 vonatszámmal[14] (később EC12/13-ra számozva).[15] 1990 nyarának érdekessége volt az EC Blauer Enzian, EXP Dachstein (Lindau-Graz-Lindau), EC Transalpin (Basel-Bécs/Graz/Klagenfurt) között a közvetlen kocsik váltása Schwarzach St Veitben és Bischofshofenben. A vonatszámot 1990 nyarán változtatták meg. Az EC Blauer Enzian Dortmund-Klagenfurt/Graz/Ljubljana kocsikat is továbbított.
Az első német nagysebességű vasútvonal 1991. június 2-i megnyitásáig az útvonal változatlan maradt. 1991. június 2-án a Mainz és Augsburg közötti útvonalat megváltoztatták, hogy Frankfurt, Nürnberg és Würzburg helyett Mannheim, Heidelberg és Stuttgart városokon keresztül közlekedjen - de összességében továbbra is a Dortmund-Klagenfurt útvonalon -, a vonatot észak felé EC114-re, dél felé EC115-re számozták át. 2002. december 14-től a Blauer Enzian elnevezés megszűnt.
A nevet 2017-ben a Frankfurt-Klagenfurt között közlekedő EC 112/113-as járaton élesztették újra. Ez a járat Villachban találkozik az EC 212/213 Mimara járattal, és közvetlen kocsikat cserél a Ljubljana és Zágráb felé tartó járattal.[16][17] A Dortmundból Klagenfurtba tartó, továbbra is EC 114/115-ös számozású járatot Wörthersee-re keresztelték át.
Források
- ↑ TEE 24. oldal
- ↑ Struwe, Lena: Geographic places, companies, and other things named after gentians. Gentian Research Network. Rutgers University. [2016. március 4-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2013. március 1.)
- ↑ a b TEE Züge in Deutschland, p. 109.
- ↑ TEE Züge in Deutschland, p. 110.
- ↑ TEE Züge in Deutschland p. 110.
- ↑ a b Das grosse TEE Buch, p. 82
- ↑ La Légende des TEE, p. 236.
- ↑ "Stop Press" (changes taking effect). Cooks Continental Timetable (June 1969 edition), p. 6; also pp. 64, 314, 329. London: Thomas Cook Publishing
- ↑ TEE Züge in Deutschland, p. 111.
- ↑ Nock, O.S. (1978). "Trans-Europe Expresses", in World Atlas of Railways, pp. 86–87. New York: Mayflower Books (original publisher: Artists House, London, UK). ISBN 0-8317-9500-X.
- ↑ a b La Légende des TEE, p. 238.
- ↑ a b Thomas Cook International Timetable (May 27–June 30, 1979 edition), pp. 6, 68, 340, 355, 361. Peterborough, UK: Thomas Cook Publishing.
- ↑ La Légende des TEE, p. 382.
- ↑ Thomas Cook Continental Timetable (May 31–June 30, 1987 edition), pp. 68, 472, 476. Thomas Cook Publishing.
- ↑ Thomas Cook European Timetable (April 1991 edition), pp. 81–82, 516–519. Thomas Cook Publishing.
- ↑ EC 113 Blauer Enzien. vagonWEB . (Hozzáférés: 2018. szeptember 11.)
- ↑ „Kurswagen von Frankfurt nach Zagreb: Zwei Züge, aber kein Umstieg”, 2018. július 21. (Hozzáférés: 2018. szeptember 11.)
Irodalom
- ↑ TEE: Centre for public relations UIC: TEE. (hollandul) Párizs: Union International des Chemins de Fer. 1972.
- Jörg Hajt: Das grosse TEE Buch. (németül) Bonn/Königswinter: Heel Verlag. 2001. ISBN 3-89365-948-X
- Peter Goette: TEE-Züge in Deutschland. (németül) Freiburg: EK-Verlag. 2008. ISBN 978-3-88255-698-8
- Maurice Mertens – Jean-Pierre Malaspina: La Légende des Trans Europ Express. (franciául) Vannes: LR Presse. 2007. ISBN 978-29-036514-5-9
- Wolfgang Burmeister: Europäische Salonwagenausstellung vom 22.–23. Mai 1993 auf dem Gelände des Raw Potsdam: Ausstellungskatalog. (németül) Szerk. Christel Gernhuber, Magistrat der Stadt Potsdam. Potsdam: (kiadó nélkül). 1993.
- Centre for public relations UIC: TEE. (hollandul) Szerk. Union Internationale des Chemins de Fer. Párizs: (kiadó nélkül). 1972.
- Jörg Hajt: Das grosse TEE Buch. (németül) Bonn/Königswinter: Heel. 2001. ISBN 3-89365-948-X
- Peter Goette: TEE-Züge in Deutschland. (németül) Freiburg: EK Verlag. 2008. ISBN 978-3-88255-698-8
- Peter Goette: Leichte F-Züge der Deutschen Bundesbahn. (németül) Freiburg: EK Verlag. 2011. ISBN 978-3-88255-729-9
- Hans-Wolfgang Scharf, Friedhelm Ernst: Vom Fernschnellzug zum Intercity. (németül) Freiburg: EK-Verlag. 1983. ISBN 3-88255-751-6
Vasútportál
Közlekedésportál
Németország-portál