Knut Wicksell
Knut Wicksell | |
![]() | |
Született | 1851. december 20.[1][2][3][4] Maria Magdalena parish[3] |
Elhunyt | 1926. május 3. (74 évesen)[5][1][2][3] Danderyd község[3] |
Állampolgársága | svéd[6] |
Élettársa | Anna Bugge |
Gyermekei | Sven Wicksell |
Foglalkozása |
|
Iskolái | Uppsalai Egyetem (1869–) |
Sírhelye | Norra Bregravningsplatsen (–2017, 1926. május 11., Kvarter: 03 Gravplats: 00540)[7] |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Knut Wicksell témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
Knut Wicksell (Stockholm, 1851. december 20. – Stocksund, Stockholm mellett, 1926. május 3.) svéd közgazdász, a neoklasszikus irányzat egyik kiemelkedő képviselője. A határtermelékenységen alapuló jövedelemelosztás, a pénz-, az adó- és cikluselmélet terén alkotott maradandót. Vizsgálódásait tanítványai, elsősorban Lindahl és Myrdal fejlesztették tovább, akikből kialakult a közgazdaságtan híres stockholmi iskolája az 1930-as évektől kezdődően.
Életrajza
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ea/Wicksell_-_Geldzins_und_G%C3%BCterpreise%2C_1936_-_5770488.tif/lossy-page1-220px-Wicksell_-_Geldzins_und_G%C3%BCterpreise%2C_1936_-_5770488.tif.jpg)
Wicksell apja viszonylag sikeres üzletember és ingatlan bróker volt. Így gyermekként nem kellett nélkülöznie, bár szüleit korán elveszítette. Anyja meghalt, amikor még csak hatéves volt, apját akkor temették el, amikor a fiatal Knut még csak tizenöt éves volt. Apjától örökölt jelentős birtoka lehetővé tette, hogy egyetemi tanulmányokat kezdjen 1869-től az Uppsalai Egyetemen, ahol matematikát és filozófiát hallgatott. 1885-ben doktorált matematikából. 1887-ben tanulmányi ösztöndíjat kapott és Bécsben közgazdaságtant hallgatott Carl Mengernél. Az elkövetkező években érdeklődése a társadalomtudományok, s különösen a közgazdaságtudomány felé fordult. Az uppsalai egyetem tanáraként a munkásosztályról hangoztatott véleményével keltett figyelmet. Egy előadásán elítélte a részegeskedést és a prostitúciót, mert elidegenedést, lealacsonyodást és elszegényedést okoznak. Ámbár néha szocialistának tartották, az előbbi problémák megoldására tett javaslata a születésszabályozás bevezetésére, határozottan malthusiánus volt, s ezt élete végéig fenntartotta. Bár új ötletei keltettek némi figyelmet, első közgazdasági munkája – az „Über Wert, Kapital und Rente” –, ami 1892-ben jelent meg, jórészt jelentéktelen érdeklődést váltott ki.
1896-ban kiadott műve – ”Finanztheorische Untersuchungen nebst Darstellung und Steuerwesen Schwedens” –, ami a határelemzést használta a progresszív adózás, a közjavakkal való gazdálkodás és a közérdek más aspektusokból történő vizsgálatában, már komolyabb visszhangot keltett. Wicksell 1887-ben élettársi kapcsolatot létesített Anna Bugge-vel, bár publikációiból és rendhagyó helyzetében nehezen tudta eltartani a családját. A közgazdaságtan Svédországban ebben az időben a jogi oktatás része volt és Wicksell addig nem tudott elnyerni egy professzori katedrát, amíg nem szerzett jogból is tudományos fokozatot. Ezért visszatért az uppsalai egyetemre, ahol a négyéves képzést két év alatt teljesítette és azután 1899-ben ugyanott egy kisegítő tanári állást kapott. A lundi egyetemen a következő évben már főállású tanár, ahol aztán 1904-ben a közgazdasági tanszék vezetője lett. Itt írta később a legnagyobb hatást keltő műveit.
Egy 1908-ban tartott előadása után – amiben a „szeplőtelen fogantatás” vallási tézist kigúnyolta – bűnösnek találták istenkáromlásban és két hónapra bebörtönözték. Nyolc évvel később, 1916-ban lemondott a lundi egyetemen betöltött állásáról és Stockholmban lett a kormány tanácsadója pénz- és bankügyekben. Itt lettek tanítványai, a később, stockholmi iskolaként híressé vált irányzat képviselő, mint Bertyl Ohlin vagy Gunnar Myrdal. De tanította a fiatal Dag Hammarskjöld-öt, a leendő ENSZ főtitkárt is.
Közgazdasági nézetei
Wicksell a határhaszon-elmélet híve volt. Ezen az elméleti alapon igyekezett a pénz- és árelméletet integrálni, s ezáltal megtalálni a kapcsolatot a pénz- és reálszféra között. Kísérletet tett Böhm-Bawerk kamatelméletének a matematikai módszer segítségével történő továbbfejlesztésére. A Say-dogma korlátlan érvényesülését tagadta, mivel árunak árura való cseréjét árunak pénzre, pénznek árura való cseréje közvetíti, s az össz-pénzkereslet pedig eltérhet az áruk össz-kínálatától. A gazdasági válságot nézete szerint így a monetáris egyensúly megbomlása okozza, ezért az szerinte helyes pénzügyi politikával elkerülhető. Figyelme a leírtak miatt az árszínvonal alakulására irányult, mert úgy vélte, hogy az árszínvonal is – hasonlóan az egyes áruk árának változásához – azért változik, mert az összkereslet eltér az össz-kínálattól. Vizsgálódásai emiatt annak a kérdésnek a megválaszolására irányultak, hogy mi okból múlja felül adott körülmények között az áruk iránti pénzbeni kereslet az áruk kínálatát, vagy marad el tőle. Wicksell választ keresett arra, hogy miként kerül a megnövekedett pénzmennyiség a forgalomba, illetve miért csökken a forgalomban levő pénz mennyisége, a pénzügyi szférában végbemenő változások milyen mozgásokat idéznek elő a reálfolyamatokban, amiknek eredményeként azután az árszínvonal megváltozik.
Wicksell magyarázata a jelenségre a következő:
A halmozódástól mentes társadalmi termelés két részből: fogyasztási javak és beruházási javak termeléséből áll. A termelés során keletkező jövedelmeket részben fogyasztási javak vásárlására fordítják, részben pedig megtakarítják. Miután minden pénzjövedelemmel megfelelő nagyságú áruérték áll szemben, a jövedelem egy részének a megtakarítása Wicksellnél azt jelenti, hogy általa termelési tényezők szabadulnak fel a fogyasztási javak termeléséből, a termelési eszközök termelése számára. A megtakarítások a bankok közvetítésével jutnak el a vállalkozókhoz, akik azokat hitelfelvétel révén tudják a termelési tényezők megvásárlására fordítani. A vállalkozók hitelfelvételi hajlandóságát a beruházások határtermelékenységének – ezt nevezi Wicksell természetes kamatlábnak – és a hitelek kamatlábának – Wicksellnél ez a piaci kamatláb – a viszonya befolyásolja. A vállalkozók mindaddig hajlandóak hitelt felvenni a bankoktól, amíg a várható természetes kamatláb magasabb, mint a piaci kamatláb. Így a kamatláb mozgása valósítja meg a megtakarítás és a beruházás, a hitelkínálat és a hitelkereslet egyensúlyát.
Wicksell az így létrejött monetáris egyensúlyt három lényeges tulajdonsággal jellemzi:
- A természetes kamatlábat a tőke határtermelékenysége határozza meg. Monetáris egyensúlyban a beruházások révén létrejött új tőkék határtermelékenységével megegyezik a piaci kamatláb.
- A természetes kamatlábnál a kölcsöntőke utáni kereslet beruházás céljából éppen megfelel a kölcsöntőke kínálatának, a beruházás és a megtakarítás egyensúlyban vannak, s ez lényegében az újratermelés egyensúlyát tükrözi.
- A pénzügyi egyensúlyt a kamatmechanizmus létrehozza, ha a bankok csak a megtakarítás keretein belül bocsátanak ki hitelt, azaz ezáltal a pénz semleges marad az áralakulást illetően.
A monetáris egyensúlyi állapot felbomlása viszont felborítja az újratermelés egyensúlyát. Ha a bankok a megtakarításon túlmenően is bocsátanak ki hitelt beruházás céljára, a kereslet megnő a nyersanyagok és a munkaerő iránt, a munkaerőnek juttatott jövedelmen keresztül a fogyasztási cikkek iránt, a beruházás viszont csak egy későbbi időpontban tudja a termelést növelni. Azaz az összkereslet a beruházás révén a jelenben növekszik, a kínálat viszont csak a beruházás termelésbe állítása után. Ezen időszakban, akik megtakarítanak, többet adnak el, mint amennyit vásárolnak. De miért bomlik meg a monetáris egyensúly? Wicksell szerint ehhez egy külső ok szükséges. Például a technikai haladás révén megnő a tőke határtermelékenysége, ezáltal a természetes kamatláb a piaci kamatláb fölé emelkedik. A vállalkozóknak megéri hitelt felvenni beruházások megvalósításához. A modern bankrendszer a növekvő hitelkeresletet a megtakarításokon túlmenően is kielégíti. Ezzel azonban megakadályozza, hogy a kamatmechanizmus helyreállítsa a pénzügyi egyensúlyt a természetes és a piaci kamatláb közötti különbség kiegyenlítésével. Mivel Wicksell a teljes foglalkoztatást tekinti a tőkés gazdaság normális állapotának, ezért ábrázolásában a vállalkozók fölös termelési tényezők hiányában a megtakarításokat meghaladó beruházásokhoz a fogyasztási javak termeléséből igyekeznek termelési tényezőket átcsábítani magasabb jövedelmet ígérve. Ennek következtében a termelési eszközök termelése megnő, nő az ott foglalkoztatottak száma és jövedelme, azoké, akik már a jelenben fogyasztási keresletet támasztanak anélkül, hogy árut vinnének a piacra.
A fogyasztási javak kereslete felülmúlja kínálatukat, a fogyasztási cikkek árszínvonala emelkedik. Tehát a termelés struktúrájának eltolódása a termelési eszközök javára váltja ki a túlkeresletet a fogyasztási javak piacán, ami felhajtja a fogyasztási javak árát, s ez pedig egyrészt kényszer-megtakarításra, másrészt újabb beruházásokra ösztönöz, mivel a növekvő árszint a vállalkozókban – a beruházások profitkilátásainak egyre kedvezőbbé válása miatt – optimista várakozásokat kelt. A vállalkozók fokozzák beruházásaikat. A termelés eltolódik a beruházási eszközök javára. A fogyasztási javak árszintje egyre emelkedik, ami növeli a beruházás profitkilátásait. A fellendülés így egy önmagát erősítő kumulatív folyamatot eredményez, ami mindaddig tart, amíg a természetes kamatláb meghaladja a piaci kamatlábat. Wicksellnél azonban a tőkejavak termelése csak a tényleges megtakarítás eredményeként nőhet. Tehát a társadalom által szándékolt megtakarítás a fogyasztási javak áremelkedése folytán bekövetkező kényszer-megtakarítással együtt teszi lehetővé a beruházások növekedését. A bankok tartalékainak kimerülése odavezet, hogy a piaci kamatlábat a természetes kamatláb szintjére emelik, s így újra létrejön a pénzügyi egyensúly, az árszínvonal a korábbinál magasabb szinten megállapodik.
A kumulatív folyamat, azaz a dekonjunktúra fordított irányban játszódik le, ha a természetes kamatláb a piaci kamatláb alá csökken. Ez bekövetkezik, amikor a bankok a piaci kamatlábat felemelték és a beruházások beértek. Ekkor a reáltőke természetes akkumulációja eredményeként a természetes kamatláb a piaci kamatláb alá csökken. Azaz a beruházások révén a kínálat már oly mértékben megnő, hogy a tőke határtermelékenysége a piaci kamatláb szerinti hitelkamat megfizetését nem teszi lehetővé. A vállalkozók csökkentik a termelési eszközök termelését, csökken a termelési eszközök termeléséhez szükséges termelési tényezők kereslete, s ezáltal az itt keletkező jövedelem, következésképpen a fogyasztási javak kereslete. A fogyasztási javak árszínvonala csökken, és így tovább. De az árszínvonal csökkenésének folyamatát Wicksell csak vázlatosan dolgozta ki. Ezt mutatja, hogy nála a tényezőárak mozgása a kedvezőtlen konjunktúrában is biztosítja a teljes foglalkoztatást, mivel a termelési tényezők szerinte visszaáramlanak a fogyasztási javak termelésébe. A hanyatlásnak szerinte az vet véget, hogy vagy egy újabb technikai haladás megnöveli a tőke határtermelékenységét és ezáltal a természetes kamatláb újra a piaci kamatláb fölé emelkedik, vagy a bankok csökkentik a piaci kamatlábat a természetes kamatláb alá, mivel a felhalmozódott megtakarításokat a bankok csak alacsonyabb hitelkamatok mellett tudják kihelyezni. Wicksell szerint így éppen az árszínvonalnak a mozgása hozza létre a kapcsolatot a banktartalékokra gyakorolt hatásán keresztül a piaci kamatláb és a természetes kamatláb között, s igazítja a piaci kamatlábat a természetes kamatlábhoz.
Wicksell elméletét a stockholmi iskola képviselői, főleg Lindahl és Myrdal finomították tovább, a kumulatív folyamatok elemzésével teljes és részleges foglalkoztatás mellett, amikor a termelékenység csak a tőkejavak, vagy csak a fogyasztási javak termelésében változik. Gondolatmenetének megállapításait felhasználta F. A. von Hayek és L. Mises, valamint J. M. Keynes is.
Wicksell elméletének kritikája
Wicksell az árszínvonal változását a termelési eszközök és fogyasztási javak termelése közötti arány változásából vezette le, s ezzel túllépett a pénztári egyensúly-elmélet által adott magyarázaton, mely szerint a rendelkezésre álló és a tartani kívánt pénzmennyiség viszonyának változása alakítja az árszínvonalat. De elmélete végső soron a bankokat teszi felelőssé kritikusai szerint az árszínvonal ciklikus mozgásáért. Azt képzeli, hogy a központi bank kamat-, illetve diszkontpolitikája egyaránt alkalmas megállítani és megfordítani mind az inflációs, mind a deflációs folyamatot. A marxista közgazdászok szerint Wicksell felcserélte a tényleges oksági összefüggéseket, amikor azt állítja, hogy a fellendülés megtörését a hitel hiánya váltja ki. Marx szerint ugyanis a kereskedelmi hitel – azaz a szállítók által a vevőknek nyújtott hosszabb fizetési határidők – a fellendüléssel együtt növekszik és akkor szorul vissza a bankhitellel szemben, amikor az újratermelés akadozik. Wicksell koncepcióját, mely szerint a kamatláb szabályozza a megtakarítást és a beruházást, Keynes is bírálta, aki a pénzbérek viszonylagos merevségében látja az árszínvonal viszonylagos stabilitásának alapját.
Wicksell még bízott abban, hogy a tényező árak mozgása biztosítja a teljes foglalkoztatást, s a termelés volumene mind a fellendülés, mind a hanyatlás idején változatlan marad, csupán szerkezete változik. Ma már tudjuk, hogy a gazdaságtörténet ezt a feltételezést megcáfolta. A bírálatnak elméletével szemben van egy szintén megalapozottnak mondható megállapítása, mely szerint a wickselli koncepcióban a tőke mérhetőségével kapcsolatos logikai okfejtés hibás. A tőke határtermelékenységét a határtermelékenységi elmélet csak a piaci árak segítségével tudja kifejezni. Az így megállapított természetes kamatlábhoz kellene a piaci kamatlábnak igazodnia. A piaci kamatláb azonban befolyásolja az árakat, s ezen keresztül a természetes kamatlábat. Vagyis a koncepció tautológián alapul.
Jegyzetek
- ↑ a b Francia Nemzeti Könyvtár: BnF források (francia nyelven). (Hozzáférés: 2015. október 10.)
- ↑ a b SNAC (angol nyelven). (Hozzáférés: 2017. október 9.)
- ↑ a b c d Sveriges dödbok, 2018. október 23., 18511220 Wicksell, Johan Gustaf Knut
- ↑ Hrvatska enciklopedija (horvát nyelven). Miroslav Krleža Lexicographical Institute, 1999
- ↑ Nagy szovjet enciklopédia (1969–1978), Викселль Кнут, 2015. szeptember 27.
- ↑ LIBRIS, 2012. október 2. (Hozzáférés: 2018. augusztus 24.)
- ↑ Wicksell, Johan Gustaf Knut. Svenskagravar.se. (Hozzáférés: 2024. június 24.)
Főbb művei
- Über Wert, Kapital und Rente (1893)
- Finanztheorische Untersuchungen nebst Darstellung und Steuerwesen Schwedens (1896)
- Geldzins und Güterpreise bestimmenden Ursachen (1898)
- Interest and Prices. (1936)
- Vorlesungen über Nationalökonomie.
Források
- Magyar Nagylexikon 18. kötet. Magyar Nagylexikon Kiadó, 2004. ISBN 963 9257 19 2
- Közgazdasági Kislexikon. Kossuth Könyvkiadó, 1977. ISBN 963 09 0881 6
- Dr. Mátyás Antal: A modern polgári közgazdaság története. KJK, 1973
- Dr. Mátyás Antal: A polgári közgazdaságtan története az 1870-es évektől napjainkig. KJK, 1979. ISBN 963 220 724 6
- Az angol Wikipédia ugyanezen szócikke.
Közgazdaságtani portál • összefoglaló, színes tartalomajánló lap