Sinkanszen
![]() | Ez a lap vagy szakasz tartalmában elavult, korszerűtlen, frissítésre szorul. Frissítsd időszerű tartalommal, munkád végeztével pedig távolítsd el ezt a sablont! | ![]() |
![]() | Ebben a szócikkben a japán nevek magyaros átírásban és keleti névsorrendben szerepelnek. |
Sinkanszen | |
A Sinkanszen (balról jobbra) 700-as, 300-as és 0-s sorozatú motorvonatai | |
Működtetés | |
Fő üzemeltetők | Japan Railways Group |
Statisztika | |
Utasok száma | 159 millió[1] évente |
A hálózat hossza | |
Teljes hossz | 2 951,3 km Mini-Sinkanszen: 283.5 km km |
Nyomtávok | |
Fő nyomtáv | normál nyomtávolság (1435 mm) |
Áramrendszer | |
Fő áramrendszer | 25 kV-os villamos vontatás Mini-Sinkanszen: 20 kV-os villamos vontatás |
További információk | |
Leghosszabb alagút | Szeikan-alagút (53.85 km) |
Állomások száma | 109 |
Térkép | |
![]() | |
![]() A Wikimédia Commons tartalmaz Sinkanszen témájú médiaállományokat. | |
Sablon • Wikidata • Segítség |
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/3/37/JRC_N700_series_Z28.jpg/200px-JRC_N700_series_Z28.jpg)
A Sinkanszen (新幹線; Hepburn: Shinkansen?, ’új fővonal’) egy nagysebességű vasúthálózat Japánban, amelyet a Japan Railways, az ország fő vasúttársasága üzemeltet. Mióta 1964-ben megnyitották az első vonalat, a „Tókaidó Sinkanszent” (Tokió és Oszaka között), a hálózatot a legtöbb honsúi és kjúsúi nagyvárosra kiterjesztették, maximum 300 km/h-s sebességgel valamint földrengés- és tájfunbiztos vonatokkal. A tesztek során a vonatok sebessége a hagyományos vasúti kocsiknál 443 km/h, a mágnesvasút vasúti kocsijainál pedig 580 km/h volt.
Eredetileg azért épült, hogy összekösse a távoli japán régiókat a fővárossal, Tokióval, hogy segítse a gazdasági növekedést és fejlődést. A távolsági utazásokon túl a legnagyobb nagyvárosi területek körüli szakaszok egy részét ingázó vasúti hálózatként használják.[2][3] Tulajdonosa a Japán Vasútépítési, Közlekedési és Technológiai Ügynökség, üzemeltetője pedig a Japan Railways Group öt vállalata.
A Sinkanszen több mint 50 éves története során, amikor több mint 10 milliárd utast szállított, nem volt egyetlen halálos áldozat vagy sérült utas sem a fedélzetén kisiklás vagy ütközés miatt.[4]
Az 1964-ben indult Tókaidó Sinkanszen (515,4 km) hálózata kibővült,[4] és jelenleg 2951,3 km 240-320 km/h maximális sebességű vonalakból, 283,5 km Mini-Sinkanszen vonalakból 130 km/h maximális sebességgel, és 10,3 km Sinkanszen szolgáltatással rendelkező mellékvonalakból áll.[5] A hálózat jelenleg Honsú és Kjúsú szigetek legtöbb nagyvárosát, valamint Hakodate-t Hokkaidó északi szigetén köti össze, a Szapporóig tartó meghosszabbítás pedig építés alatt áll, és a tervek szerint 2031 márciusában készül el.[6] A maximális üzemi sebesség 320 km/h (a Tóhoku Sinkanszen 387,5 km hosszú szakaszán).[7] 1996-ban a hagyományos vasútnál a tesztfutások elérték a 443 km/h sebességet, 2015 áprilisában pedig a 603 km/h világrekordot az SCMaglev vonatoknál.[8]
A Tokiót, Nagoját és Oszakát, Japán három legnagyobb városát összekötő eredeti Tókaidó Sinkanszen a világ egyik legforgalmasabb nagysebességű vasútvonala. A 2017 márciusát megelőző egy évben 159 millió utast szállított,[9] és a több mint öt évtizeddel ezelőtti megnyitása óta összesen több mint 6,4 milliárd utast szállított,[4] csúcsidőben a vonalon óránként akár 16 vonat is közlekedik mindkét irányban, egyenként 16 kocsival (1323 férőhelyes kapacitással és esetenként további álló utasokkal), a vonatok közötti minimális követési idő három perc.[10]
A japán Sinkanszen-hálózatnak volt a legnagyobb éves utasforgalma (2007-ben maximum 353 millió) a nagysebességű vasúthálózatok közül 2011-ig, amikor a kínai nagysebességű vasúthálózat évi 370 millió utassal megelőzte azt, és 2019-ben meghaladta az évi 2,3 milliárd utast.[11]
A Sinkanszen kifejezés szigorúan véve csak a vasúti vonalat jelöli, a rajta közlekedő vonatok neve Super Express (超特急; csó-tokkjú?), bár a megkülönböztetést Japánban is csak ritkán alkalmazzák. A régebbi japán vasútvonalakkal ellentétben a Sinkanszen-vonalak 1435 mm nyomtávolságúak (normál nyomköz), valamint alagutakat és viaduktokat használnak, így inkább átmennek az akadályok alatt és elmennek az akadályok felett, mint megkerülnék őket.
Etimológia
A Sinkanszen (新幹線) japánul "új fővonalat" jelent, de ezt a szót használják a vonatok által használt vasútvonalak és maguk a vonatok leírására is.[12] Angolul a vonatokat bullet train-ként is ismerik (magyarul golyóvonat). A golyóvonat (弾丸列車, dangan ressha) kifejezés 1939-ből származik, és ez volt a Sinkanszen projekt kezdeti neve a tervezés legkorábbi szakaszában.[13] Továbbá a superexpress (超特急, chō-tokkyū) elnevezés, amelyet 1972-ig kizárólag a Tókaidó Sinkanszen Hikari vonataira használtak, ma az angol nyelvű közleményekben és feliratokban használatos.
Története
1964. október 18-án, a tokiói olimpiai játékok előtt Japán megnyitotta a Tokió – Oszaka közötti 515 km hosszú, normál nyomtávolságú, nagysebességű Tókaidó Sinkanszen vonalát, ami elindította a nagysebességű közlekedés világméretű fellendülését, valamint új lendületet adott a vasúti iparnak. A Tokió – Oszaka vasút akkor 1 milliárd dollárba került.
Negyvenöt év alatt a sebesség a kezdeti 200 km/h-ról több mint 300 km/h-ra növekedett, és a Sinkanszen hálózata meghaladta a 2500 km-t.
A Tóhoku Sinkanszen vonalának Hacsinohe és Aomori közti meghosszabbításával a JR East új, 320 km/h-s végsebességű Sinkanszen E5 vonatokat is szolgálatba állított a vonalon 2011 márciusától.
Korai javaslatok
![]() | Bővebben: Nagy-Kelet-Ázsiai Vasút |
A népszerű angol bullet train elnevezés a japán dangan ressa (弾丸列車) kifejezés szó szerinti fordítása, amely becenevet a projektnek adták, amikor az 1930-as években kezdetben tárgyalták. A név azért ragadt meg, mert az eredeti Sinkanszen 0-sorozat orra egy puskagolyóra hasonlított, és nagysebességű volt.
A Sinkanszen nevet hivatalosan először 1940-ben használták a Tokió és Simonoszeki között tervezett normál nyomtávú személy- és teherszállító vonalra, amely gőz- és villanymozdonyokat használt volna, és amelynek végsebessége 200 km/h lett volna. A következő három évben a Vasúti Minisztérium ambiciózusabb terveket dolgozott ki a vonal Pekingig (egy alagúton keresztül Koreáig) és még Szingapúrig történő meghosszabbítására, valamint a transzszibériai vasúttal és más ázsiai törzshálózati vonalakkal való összeköttetések kiépítésére. Ezeket a terveket 1943-ban elvetették, mivel Japán helyzete a második világháborúban egyre romlott. Néhány építkezés azonban mégis elkezdődött a vonalon; a mai Sinkanszen több alagútja is a háborús projektből származik.
A Sinkanszen építése
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fa/Shinkansen_type_0_Hikari_19890506a.jpg/200px-Shinkansen_type_0_Hikari_19890506a.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/a/a6/Shinkansen_800_Series_Interior-3.jpg/200px-Shinkansen_800_Series_Interior-3.jpg)
A második világháborúból feléledő Japán gazdasága gyors fejlődésnek indult. A Tókaidó korridor mellett él Japán lakosságának 40%-a, az ipari termelés 70%-át e térségben állítják elő, és a nemzeti jövedelmük 60%-át is itt termelik meg.
A közlekedési kapacitáshiány megszüntetésére három lehetőség volt:
- További két vágányt építeni a meglévő Tókaidó vonal mellé,
- Egy új vonalat építeni, ami kompatibilis a meglévő vonalakkal a főbb állomásokon,
- Egy teljesen elkülönült, független vonalat létrehozni.
Kezdeti sikerek
A Tókaidó Sinkanszen 1964. október 1-jén, az első tokiói olimpiai játékok idején kezdte meg működését. A hagyományos Limited Express járat útja hat óra 40 percig tartott Tokióból Oszakába, de a Sinkanszen mindössze négy óra alatt tette meg az utat, ami 1965-re három óra tíz percre rövidült. Ez lehetővé tette az egynapos utazásokat Tokió és Oszaka, Japán két legnagyobb metropolisza között, jelentősen megváltoztatta a japán emberek üzleti szokásait és életmódját, és új közlekedési igényeket támasztott. A szolgáltatás azonnali sikert aratott, 1967. július 13-án, kevesebb mint három év alatt elérte a 100 millió utast, 1976-ban pedig az egymilliárd utast. Az oszakai Expo '70-re tizenhat kocsis vonatokat vezettek be. A Tókaidó Sinkanszen 1992-ben mindkét irányban óránként átlagosan 23 000 utassal a világ legforgalmasabb nagysebességű vasútvonala volt.[14] 2014-re, a vonat 50 éves évfordulójára a napi utasforgalom 391 000-re emelkedett, ami a 18 órás menetrendre elosztva óránként átlagosan 22 000 utast jelentett.[15]
Az első Sinkanszen vonatok, a 0 sorozat, 210 km/h sebességgel közlekedtek, később 220 km/h-ra növelték a sebességet. Az utolsó ilyen vonatokat, a klasszikus golyóorrú megjelenésükkel 2008. november 30-án vonták ki a forgalomból. A JR West az egyik 0 sorozatú vonat vezérlőkocsiját 2001-ben a York-i Nemzeti Vasúti Múzeumnak adományozta az Egyesült Királyságban.[16]
Hálózatbővítés
A Tókaidó Sinkanszen gyors sikere miatt a hálózatot nyugat felé, Okajama, Hirosima és Fukuoka felé is kiterjesztették (a Szanjó Sinkanszen), amely 1975-ben készült el. Kakuei Tanaka miniszterelnök lelkes támogatója volt a Sinkanszennek, és kormánya kiterjedt hálózatot javasolt, amely párhuzamosan halad a legtöbb meglévő fővonallal. Két új vonal, a Tóhoku Sinkanszen és a Dzsóecu Sinkanszen épült e terv alapján. Sok más tervezett vonalat elhalasztottak vagy teljesen elvetettek, mivel a JNR az 1970-es évek végén eladósodott, főként a Sinkanszen-hálózat kiépítésének magas költségei miatt. Az 1980-as évek elejére a vállalat gyakorlatilag fizetésképtelenné vált, ami 1987-ben a privatizációjához vezetett.
A Sinkanszen fejlesztése a privatizált regionális JR társaságok által folytatódott, új vonattípusok kifejlesztésével, amelyek általában sajátos megjelenéssel rendelkeznek (mint például a JR West által bevezetett 500-as sorozat). 2014 óta a Tóhoku Sinkanszenen vonatok rendszeresen közlekednek akár 320 km/h sebességgel; csak a sanghaji mágnesvasút és a Kínai Vasút nagysebességű hálózatának vannak ennél gyorsabban közlekedő kereskedelmi járatai.[17]
1970 óta folyik a Csúó Sinkanszen fejlesztése is, egy Tokióból Oszakába tervezett mágnesvasútvonalé. 2015. április 21-én egy hét kocsiból álló L0 sorozatú mágnesvasút világrekordot állított fel 603 km/h-s sebességgel.[8]
Technológia
Nyomvonal
A Sinkanszen-vonalak soha nem keresztezik a lassabb, keskeny nyomtávú hagyományos vonalakat (kivéve a mini-Sinkanszeneket, amelyek ezeken a régebbi vonalakon közlekednek). Következésképpen a Sinkanszent nem befolyásolják a lassabb helyi- vagy tehervonatok (kivéve a Hokkaidó Sinkanszent a Szeikan-alagúton való áthaladás során), és képes sok nagysebességű vonatot pontosan közlekedtetni. Ezenkívül a Sinkanszen útvonalak (a mini-Sinkanszen kivételével) teljesen elkülönülnek a közutaktól és autópályáktól, ami azt jelenti, hogy a vasúti kereszteződések szinte teljesen megszűnnek. A pályák keresztezése szigorúan tilos, és a birtokháborítás büntetése szigorúan törvényileg szabályozott. Az útvonalak alagutakat és hidakat használnak az akadályok áthidalására, nem pedig megkerülik azokat, a minimális ívsugár 4000 m (2500 m a legrégebbi Tókaidó Sinkanszen esetében).[18]
Pálya
![]() | Ez a szócikk vagy szakasz lektorálásra, tartalmi javításokra szorul. A felmerült kifogásokat a szócikk vitalapja részletezi (vagy extrém esetben a szócikk szövegében elhelyezett, kikommentelt szövegrészek). Ha nincs indoklás a vitalapon (vagy szerkesztési módban a szövegközben), bátran távolítsd el a sablont! Csak akkor tedd a lap tetejére ezt a sablont, ha az egész cikk megszövegezése hibás. Ha nem, az adott szakaszba tedd, így segítve a lektorok munkáját! |
A Sinkanszen 1435 mm-es normál nyomtávolságot használ, szemben a régebbi vonalak 1067 mm-es keskeny nyomtávjával. Folyamatos hegesztett sínt és lengőorrú kereszteződést alkalmaznak, kiküszöbölve a hézagokat a kitérőknél és a kereszteződéseknél. Hosszú síneket használnak, amelyeket tágulási hézagok kötnek össze, hogy minimálisra csökkentsék a hőtágulás és zsugorodás miatti nyomtáv-ingadozást.
A hagyományos zúzottköves és a betonlemezes vasúti pálya kombinációját használják, a betonlemezest kizárólag betonágyazatú szakaszokon, például viaduktokon és alagutakban. A betonlemezes jelentősen költséghatékonyabb az alagútszakaszokon, mivel az alacsonyabb pályamagasság csökkenti az alagút keresztmetszeti területét, ami akár 30%-kal csökkenti az építési költségeket.[19] A Sinkanszen alagutak kisebb átmérője azonban néhány más nagysebességű vonalhoz képest azt eredményezte, hogy az alagútbumm problémája aggodalomra ad okot az alagútportálok közelében élő lakosok számára.
A betonlemezes vasúti pálya sínekből, kötőelemekből és cement-aszfalthabarccsal ellátott pályalemezekből áll. Az útalapon és az alagutakban 5 méterenként 400-520 mm átmérőjű és 200 mm magas kör alakú felállványok találhatók. Az előre gyártott felállások vasbetonból vagy előfeszített vasbetonból készülnek; megakadályozzák a pályalemez szélességi vagy hosszirányú elmozdulását. Egy pályalemez súlya körülbelül 5 tonna, szélessége 2220-2340 mm, hossza 4900-4950 mm, vastagsága 160-200 mm.[20]
Jelzőrendszer
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/89/ATC_TEC.png/220px-ATC_TEC.png)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/57/%E6%96%B0%E5%B9%B9%E7%B7%9A%E7%B7%8F%E5%90%88%E6%8C%87%E4%BB%A4%E6%89%80%28%E4%BA%AC%E9%83%BD%E9%89%84%E9%81%93%E5%8D%9A%E7%89%A9%E9%A4%A8%29.jpg/220px-%E6%96%B0%E5%B9%B9%E7%B7%9A%E7%B7%8F%E5%90%88%E6%8C%87%E4%BB%A4%E6%89%80%28%E4%BA%AC%E9%83%BD%E9%89%84%E9%81%93%E5%8D%9A%E7%89%A9%E9%A4%A8%29.jpg)
A Sinkanszen ATC (Automatic Train Control) rendszert alkalmaz, amely kiküszöböli a pálya melletti jelzők szükségességét. Átfogó automatikus vonatvédelmi rendszert használ.[21] A központi forgalomirányítás irányítja az összes vonatüzemet, és a vonatok mozgásával, a pályával, az állomásokkal és a menetrenddel kapcsolatos összes feladatot hálózatba kötötték és számítógépesítették.
Elektromos rendszerek
A Sinkanszen 25 kV váltakozó feszültségű felsővezetékes áramellátást használ (20 kV váltakozó feszültségűta Mini-sinkanszen vonalakon), hogy leküzdje a meglévő villamosított keskeny nyomtávú rendszerben használt 1500 V-os egyenáram korlátait. Az elektromos berendezéseket a vonat teljes hosszán osztják el, hogy csökkentsék a tengelyterhelést az egyes motorkocsik alatt.[21] A Tókaidó Sinkanszen áramellátásának váltakozó áramú frekvenciája 60 Hz.
Vonatok
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/0/07/Rolling-Stock-Gauge-in-Japan.svg/150px-Rolling-Stock-Gauge-in-Japan.svg.png)
Szürke: Hagyományos űrszelvény
Kék: Vidéki rakodószelvény.
A zárójelben lévő számok korábbi határértékek.
A sinkanszen vonatok elektromos motorvonatok, amelyek gyors gyorsulást és lassulást biztosítanak, és a mozdonyokhoz vagy a motorkocsikhoz képest könnyebb járművek használata miatt kevésbé károsítják a pályát. A kocsik légmentesen le vannak zárva, hogy nagy sebességgel az alagutakba való behaladáskor stabil légnyomást biztosítsanak.
A Sinkanszen vonatok (a mini-sinkanszen kivételével) a hagyományos japán járművekhez képest nagyobb nyomtávval épülnek.[22] Ez a nagyobb nyomtáv szélesebb kocsikat tesz lehetővé, így a Standard osztályú kocsikban 5 üléses (2+3) ülőhelyeket alakítanak ki, szemben a máshol szokásos 4 üléses (2+2) ülőhelyekkel. Alkalmanként ezt a szélesebb nyomtávot használták arra is, hogy bizonyos vonatokon, például az E1 és E4 sorozatú szerelvényeken 6 üléses (3+3) üléseket alkalmazzanak. Ez, a mozdonyok és vonófejek hiányával kombinálva, nagyobb utaskapacitást tesz lehetővé rövidebb vonathossz mellett. Mivel azonban a mini-sinkanszen vonalak gyakorlatilag hagyományos űrszelvényű, de nyomtávnövelt vonalak, a mini-sinkanszen vonalakon továbbra is az 1067 mm-es vonalak hagyományos űrszelvénye az érvényes.
Vontatás
A Sinkanszen a kezdetektől fogva villamos motorvonatokat használt, a 0-s sorozatú Sinkanszen minden tengelye hajtott. Más vasúti gyártók hagyományosan vonakodtak vagy nem tudtak osztott hajtású vontatási konfigurációkat használni (a Talgo, a német ICE 2 és a francia (és később a dél-koreai) TGV (és a KTX-I és KTX-Sancheon) a RENFE 102-es sorozatánál a hajtófej (vonófej) és kocsik konfigurációt használja, és a Talgo AVRIL esetében is ezt folytatja, mivel a Talgo forgóváz-konstrukciójának részeként nem lehet hajtott forgóvázakat használni, amely egy módosított Jacobs forgóvázat használ, amely két tengely helyett egy tengellyel rendelkezik, és lehetővé teszi, hogy a kerekek egymástól függetlenül forogjanak, az ICE 2, a TGV és a KTX esetében azért, mert ez könnyen lehetővé teszi a magas menetminőséget és a kevesebb elektromos berendezést[23]). Japánban jelentős mérnöki kívánalom van a villamos motorvonat-konfigurációra. A motoros tengelyek nagyobb aránya nagyobb gyorsulást tesz lehetővé, így a Sinkanszen nem veszít annyi időt, ha gyakran megáll. A Sinkanszen vonalakon sűrűbben található megállóhely, mint a nagysebességű vonalakon máshol a világon.
Hatások
Gazdaság
A Sinkanszen a puszta építési és üzemeltetési hozzájárulásokon túlmenően jelentős jótékony hatással volt Japán üzleti, gazdasági, társadalmi, környezeti és kulturális életére.[24] A hagyományos hálózatról a nagysebességűre való átállásból származó időmegtakarítás becslések szerint 400 millió órát jelent, és a rendszer gazdasági hozzájárulása évi 500 milliárd jen.[24] Ez nem tartalmazza az importált üzemanyagtól való függőség csökkenéséből származó megtakarításokat, amelyeknek nemzetbiztonsági előnyei is vannak.
A Sinkanszen vonalak, különösen a nagyon zsúfolt tengerparti Taiheijó Belt megapoliszban, két elsődleges célt teljesítettek:
- A Sinkanszen vonatok csökkentették a regionális közlekedés zsúfoltsági terheit azáltal, hogy minimális földterület felhasználva megnövelték az átmenő forgalmat, ezért gazdaságilag előnyösebbek voltak a világ kevésbé sűrűn lakott régióiban elterjedt közlekedési módokhoz (például repülőterekhez vagy autópályákhoz) képest.
- Mivel a vasút már eddig is az elsődleges városi személyszállítási mód volt, ebből a szempontból ez olyan volt, mint egy elsüllyedt költség; nem volt olyan jelentős számú autós, akit meg kellett volna győzni, hogy váltson módot. A kezdeti megapoliszos Sinkanszen-vonalak nyereségesek voltak és megtérültek. Az összeköttetés megfiatalította az olyan vidéki városokat, mint Kakegava, amelyek egyébként túl messze lettek volna a nagyvárosoktól.[24]
Az 1973-as alapterv bevezetésekor azonban a kezdeti óvatosság a Sinkanszen vonalak fejlesztésével kapcsolatban átadta a helyét azoknak a politikai megfontolásoknak, hogy a közlekedési módot kiterjesszék az ország sokkal kevésbé lakott régióira, részben azért, hogy ezeket az előnyöket Kantó és Kinki kulcsfontosságú központjain túlra is kiterjesszék. Bár néhány esetben a regionális kiterjesztést meghiúsították az elhúzódó földszerzési problémák (néha a Narita Sinkanszen törlése is befolyásolta a helyiek heves tiltakozását követően), idővel a Sinkanszen-vonalakat viszonylag ritkán lakott területekre építették, azzal a szándékkal, hogy a hálózat a lakosságot a fővárostól távolabbra terelje.
Az ilyen terjeszkedésnek jelentős ára volt. A JNR-t, a nemzeti vasúttársaságot már így is megterhelte a veszteséges vidéki és regionális vasutak támogatása. Ezen kívül átvállalta a Sinkanszen építésének adósságát, olyannyira, hogy az állami vállalat végül mintegy 28 billió jennel tartozott, ami hozzájárult ahhoz, hogy 1987-ben regionalizálták és privatizálták.[25] A privatizált JR-ek végül összesen 9,2 billió jent fizettek a JNR Sinkanszen-hálózatának megvásárlásáért.[24] A JNR-nek a JNR-hez tartozó Sinkanszen-hálózatot végül 9,2 billió jen értékben kellett megvásárolnia.
A privatizációt követően a JR vállalatcsoport folytatta a Sinkanszen hálózat bővítését a kevésbé lakott területekre, de sokkal nagyobb rugalmassággal a veszteséges vasutak kiválásában vagy a költségek csökkentésében, mint a JNR idején. Jelenleg fontos tényező a buborék utáni nulla kamatláb-politika, amely lehetővé teszi a JR számára, hogy hatalmas tőkeösszegeket vegyen fel anélkül, hogy jelentős aggodalomra adna okot a visszafizetés ütemezése.
Egy UCLA tanulmány megállapította, hogy a Sinkanszen vonal jelenléte hozzájárult a lakhatás megfizethetőségéhez, mivel az alacsonyabb jövedelmű városi munkavállalók számára reálisabbá tette, hogy a várostól sokkal távolabb eső, külvárosi területeken éljenek, ahol általában olcsóbbak a lakhatási lehetőségek. Ez viszont segíti a város "decentralizációját", és így csökkenti a városi ingatlanárakat ahhoz képest, amennyire egyébként lehetett volna.[26]
Környezet
A Tokióból Oszakába a Tókaidó Sinkanszennen való utazás a gépkocsival megtett út szén-dioxid kibocsátásának csak mintegy 16%-át teszi ki, ami évi 15 000 tonna szén-dioxid megtakarítást jelent.[24]
Jövő
A szerelvények sebességének folyamatos növekedésével a zajszennyezés egyre nagyobb gondot jelent. A jelenlegi kutatások[forrás?] a vonatok által keltett zaj csökkentésével próbálkoznak, főként a dugattyúhatás megszüntetésével, mely akkor keletkezik, amikor egy vonat nagy sebességgel kilép egy alagútból.
A JR East 2012-es bejelentése[forrás?] szerint további kutatásokat folytatnak annak érdekében, hogy a Tóhoku Sinkanszen vonalán (Tokió és Aomori közt) a jelenleg 320 km/h-s végsebességet 2030 körül 360 km/h-ra emeljék.[27]
Aomoritól északra alagútban halad tovább a sinkanszen hálózat, amelynek Sin-Hakodate-Hokuto állomásig tartó szakaszát - amellyel Japán legészakibb szigetére, Hokkaidóra juthatunk el - 2016-ban nyitották meg Hokkaidó Sinkanszen néven. Ez a vonal a tervek szerint a 2030-as évekre bővülhet Szapporóig.[28]
Vonatnemek
Tókaidó Sinkanszen és Szanjó Sinkanszen
- Nozomi: a leggyorsabb
- Hikari: körülbelül ugyanott áll meg, mint a Nozomi, csak lassabban megy
- Kodama: minden állomáson és megállóhelyen megáll.
Szerelvények
![]() | Bővebben: A Sinkanszen vonalain közlekedő járművek listája |
Forgalomból kivont
- 0-s sorozat: 1999. szeptember 17-én kivonták a forgalomból
- 100-as sorozat: elsősorban Kodamaként közlekedett
- 300-as sorozat: többnyire Hikari, néha Nozomi volt.
- 200-as sorozat: jellemzően a Tokió környéki üzleti forgalomban vett részt, néha persze eljutott messzebb is.
- 400-as sorozat: A Jamagata vonal jellemző járműve volt (Cubasza)
Jelenleg üzemelő
- 500-as sorozat: A JR West fejlesztette ki, és a többivel ellentétben nem fehér és kék, hanem kékeslila csíkkal, elsősorban Nozomi.
- 700-as sorozat: A JR Central fejlesztette ki, 1999 márciusa óta közlekedik, elsősorban Nozomi.
- N700-as sorozat
- 800-as sorozat
A vonatok általában 16 kocsival közlekednek, a 100-as sorozatban az első osztály (green car) kétszintes volt.
A vonatok nevei más logikát követnek, mint a Tókaidó-Szanjón:
- E1-es sorozat: Emeletes, elővárosi közlekedés.
- E2-es sorozat: A legelterjedtebb, forgalomban minden standard vonalon.
- E3-as sorozat: Az akitai vonal jellemző járműve (Komacsi).
- E4-es sorozat: Emeletes, elsősorban üzleti forgalomra.
- E5-ös sorozat: 320 km/h-s végsebességű szerelvények.
- E6-os sorozat
-
-
-
-
-
-
-
- 700-as sorozat, Hikari Rail Star
- 800-as sorozat, Cubame
-
- N700-7000-es sorozat, Sakura
-
-
- E3 as sorozat, Komacsi
- E3-2000-es sorozat, Cubasza
-
-
- MLX01-2
- Type 923, Doctor-Yellow
- Type E926
- 700T sorozat, Tajvan
- CRH2, Kína
A jelenlegi fő vonalak
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/f3/Shinkansen_map_201703_en.png/200px-Shinkansen_map_201703_en.png)
Jelmagyarázat:
zöld: JR East
sárga: JR Central
kék: JR West
piros: JR Kyūshū
Kilenc Sinkanszen vonal van, ezek két csoportba oszthatók.
Tokiótól nyugatra vezetnek egymás folytatásaként a következő vonalak:
- Tókaidó Sinkanszen Tokió és Sin-Oszaka között.
- Szanjó Sinkanszen Sin-Oszaka és Hakata között.
- Kjúsú Sinkanszen Hakata és Kagosima-Csúó között.
Tokiótól keletre induló vonalak kezdetben közös útvonalon haladnak és később válnak szét. Emiatt az elnevezésük körül is akadnak átfedések. Itt most az átfedések nélküli felbontásban szerepelnek.[29]
- Tóhoku Sinkanszen Tokió és Sin-Aomori között.
- Hokkaidó Sinkanszen a Tóhoku sinkanszen folytatása Sin-Aomori és Sin-Hakodate-Hokuto között.
- Dzsóecu Sinkanszen Ómijánál ágazik el a Tóhoku Sinkanszentől és megy Niigatáig.
- Hokuriku Sinkanszen Takaszakinál ágazik el a Dzsóecu Sinkanszentől és megy Kanazaváig.
- Jamagata Sinkanszen Fuksimánál ágazik el a Tóhoku Sinkanszentől és mini-Sinkanszenként megy Sindzsóig.
- Akita Sinkanszen Moriokánál ágazik el a Tóhoku Sinkanszentől és mini-Sinkanszenként megy Akitáig.
Utazás
Japánban 5 féle vonatnem van, angol nevükön: local, rapid, express, limited express, super-express. A legutóbbi a sinkanszen, azon belül vannak további fajták: Nozomi, Hikari, Kodama.
A japán rendszer érdekessége, hogy egy átlagos távolsági utazáshoz 3 dolgot kell megfizetni:
- kilométerfüggő alapjegyet,
- kilométerfüggő gyorsvonati pótjegyet,
- helyjegyet (fakultatívan).
Sebességrekordok
Sebesség (km/h) | Vonat | Helyszín | Dátum | Megjegyzés |
---|---|---|---|---|
200 | 1000-es sorozatú Sinkanszen | Odavarai tesztpálya, jelenleg a Tókaidó Sinkanszen része | 1962. október 31. | |
256 | 1000-es sorozatú Sinkanszen | Odavarai tesztpálya | 1963. március 30. | Régi vasúti sebesség-világrekord villamos motorvonattal. |
286 | 951-es sorozatú Sinkanszen | Szanjó Sinkanszen | 1972. február 24. | Régi vasúti sebesség-világrekord villamos motorvonattal. |
319 | 961-es sorozatú Sinkanszen | Ojamai tesztpálya, ma a Tóhoku Sinkanszen része | 1979. december 7. | Régi vasúti sebesség-világrekord villamos motorvonattal. |
325,7 | 300-as sorozatú Sinkanszen | Tókaidó Sinkanszen | 1991. február 28. | |
352 | 952/953-as osztályú tesztvonat | Dzsóecu Sinkanszen | 1992. október 30. | |
425 | 952/953-as osztályú tesztvonat | Dzsóecu Sinkanszen | 1993. december 21. | |
426,6 | 955-ös osztályú (300X) tesztvonat | Tókaidó Sinkanszen | 1996. július 11. | |
443,0 | 955-ös osztályú (300X) tesztvonat | Tókaidó Sinkanszen | 1996. július 26. |
Érdekességek
- A közhiedelemmel [30] ellentétben a Sinkanszen hálózatán már történt részben a vasúttársaság, részben a járművek hiányos biztonsági berendezései, részben pedig utas figyelmetlensége miatti haláleset.[31][32] Az ominózus eset 1995. december 27-én, este fél 7 körül következett be, mikor egy középiskolás tanuló egy telefonhívás erejéig leszállt néhány percre Misima állomáson. Mindeközben azonban a néhány másodperces késésben lévő Kodama 475-ös számú járatot, amin a tanuló is utazott, (16 kocsiból álló, 0 sorozatú Sinkanszen) tovább indították, az áldozat viszont a figyelmeztető jelzések ellenére még megpróbált feljutni a vonatra. Az ajtó azonban becsípte az ujját, miközben ő maga a járművön kívül rekedt. A tragédia előtti pillanatokban így a szerencsétlenül járt utast a kihaladó szerelvény a peronon mintegy 90 méteren, majd a nyílt vonalon további 160 méteren át vonszolta magával. A halált pedig az okozta, hogy az ajtó fogságából kiszabadult utas nem a jármű mellé, hanem annak kerekei alá esett.[33] A baleset elsősorban az utas felelőtlen magatartásának [34] és a napjainkban már természetesnek mondható biztonsági berendezések, úgymint kamerarendszer, peronkapuk, az ajtók megfelelő záródását ellenőrző, megerősítő szenzorok stb. hiányának volt köszönhető.
- Tokió – Ószaka(– Fukuoka) vonalon csúcsban 5, azon kívül kb. 10 percenként telik meg egy 1300 ülőhelyes vonat, és ez valószínűleg a világ legnyereségesebb személyszállító vasútvonala.[35]
- A Sinkanszen volt az első vonal, ahol a közlekedést központilag irányítják. Így a pálya mentén nincsenek jelzőlámpák.[36]
- A Dzsóecu vonalon a pálya 99%-a alagútban, hídon, viadukton halad.[37]
Jegyzetek
- ↑ Central Japan Railway Company Annual Report 2017. english.jr-central.co.jp. (angolul) Central Japan Railway Company (2017) 23. o. (Hozzáférés: 2018. április 26.) (PDF)
- ↑ Joe Pinker. „What 50 Years of Bullet Trains Have Done for Japan”, The Atlantic, The Atlantic Monthly Group, 2014. október 6.. [2022. május 27-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2018. május 1.)
- ↑ Philip Brasor and Masako Tsubuku. „How the Shinkansen bullet train made Tokyo into the monster it is today”, The Guardian, Guardian News and Media Limited, 2014. szeptember 30.. [2022. május 16-i dátummal az eredetiből archiválva] (Hozzáférés: 2018. május 1.)
- ↑ a b c About the Shinkansen (angol nyelven). global.jr-central.co.jp . Central Japan Railway Company. [2022. július 5-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2021. június 20.)
- ↑ JR-East: Fact Sheet Service Areas and Business Contents. East Japan Railway Company. [2022. február 15-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. április 30.)Sablon:Failed verification
- ↑ Sato, Yoshihiko: Hokkaido Shinkansen prepares for launch. International Railway Journal. Simmons-Boardman Publishing Inc., 2016. február 16. (Hozzáférés: 2016. április 6.)
- ↑ Tohoku Shinkansen Speed Increase: Phased speed increase after the extension to Shin-Aomori Station. jreast.co.jp . East Japan Railway Company, 2007. november 6. [2021. november 2-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. május 2.)
- ↑ a b Japan's maglev train breaks world speed record with 600 km/h test run. The Guardian. Guardian News and Media Limited, 2015. április 21. [2022. június 18-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2015. április 21.)
- ↑ (2017. augusztus 8.) „Central Japan Railway Company Annual Report 2017”, 23. o, Kiadó: Central Japan Railway Company. (Hozzáférés: 2018. április 26.)
- ↑ JR Central Annual Report 2019, 2020. november 16. [2020. november 16-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2021. április 18.)
- ↑ 陈子琰: China's railways report 3.57b passenger trips in 2019. global.chinadaily.com.cn , 2021. március 1. [2022. május 31-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2021. március 3.)
- ↑ Shinkansen. Oxford University Press Archiválva 2020. március 22-i dátummal a Wayback Machine-ben
- ↑ Shinsaku Matsuyama. 鉄道の「鉄」学: 車両と軌道を支える金属材料のお話 (japán nyelven). Tokyo: Ohmsha Ltd. (2015). ISBN 9784274217630
- ↑ Okada, Hiroshi (1994. október 1.). „Features and Economic and Social Effects of The Shinkansen”. Japan Transport and Railway Review 3, 9–16. o.
- ↑ „Half century on the shinkansen”, The Japan Times , 2014. szeptember 20.
- ↑ Shinkansen comes to York. Railway Gazette, 2001. augusztus 1. [2021. május 14-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2014. szeptember 14.)
- ↑ The 10 fastest trains in the world. cntraveler.com, 2016. május 18. [2022. június 23-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2019. december 8.)
- ↑ Railway Modernization and Shinkansen. Japan Railway & Transport Review, 2011. április 30. [2011. június 13-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2011. április 30.)
- ↑ Miura, S., Takai, H., Uchida, M., and Fukada, Y. The Mechanism of Railway Tracks. Japan Railway & Transport Review, 15, 38–45, 1998
- ↑ (2001. augusztus 8.) „Development of Slab Tracks for Hokuriku Shinkansen Line”. Quarterly Report of RTRI 42 (1), 35–41. o. DOI:10.2219/rtriqr.42.35.
- ↑ a b Forráshivatkozás-hiba: Érvénytelen
<ref>
címke; nincs megadva szöveg a(z)Smith
nevű lábjegyzeteknek - ↑ ja:鉄道に関する技術上の基準を定める省令等の解釈基準 (japán nyelven). Ministry of Land, Infrastructure, Transport and Tourism
- ↑ Hiroshi Hata: What Drives Electrical Multiple Units?. Ejrcf.or.jp . [2022. október 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. március 5.)
- ↑ a b c d e Features and Economic and Social Effects of The Shinkansen. Jrtr.net. [2011. január 10-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2009. november 30.)
- ↑ Sensible Politics and Transport Theories?. Jrtr.net. [2009. június 6-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2009. november 30.)
- ↑ Eaton, Joe: High-Speed Rail Helped Keep Housing Affordable in Japan. Could It Do the Same for California? (angol nyelven). Pacific Standard . [2021. október 15-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2022. július 10.)
- ↑ JR East Alfa-X Shinkansen train begins tests. International Railway Journal . (Hozzáférés: 2019. június 30.)
- ↑ JR Hokkaido plans 320km/h operation to Sapporo. International Railway Journal . (Hozzáférés: 2019. június 30.)
- ↑ JR East: Multi pass. (Hozzáférés: 2022. július 13.)
- ↑ Shinkansen: Safe, reliable and cost-effective Japanese technology
- ↑ Railway to pay for 1995 fatality. The Japan Times , 2001. március 8. (Hozzáférés: 2019. március 31.)
- ↑ 荷物検査は本質ではない 東海道新幹線火災から考える (1/4). IT Media Business , 2015. július 3. [2020. december 5-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2019. március 31.)
- ↑ Műszaki szemelvények a shinkansen háza tájáról. densha.blog , 2019. február 17. (Hozzáférés: 2019. március 31.)
- ↑ Hood, Christopher (2006). Shinkansen: From Bullet train to symbol of Japan, p. 148. Routledge, New York. ISBN 0415320526.
- ↑ What are the economics of the Japanese Shinkansen (bullet trains) – profitable or subsidized?
- ↑ Digital automatic train control system for the Shinkansen lines of East Japan Railway Company
- ↑ Infrastructure for high speed lines in Japan. [2018. április 24-i dátummal az eredetiből archiválva]. (Hozzáférés: 2019. február 15.)
Források
- www.vasútgépészet.hu
- Index.hu vasutas fóruma
További információk
![Commons:Category:Shinkansen](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/50px-Commons-logo.svg.png)
- Sipos Róbert: Nagy sebességű vonatok - Egalizer.hu (magyar nyelven). egalizer.hu, 1970 [last update]. (Hozzáférés: 2011. október 27.)
- Sipos Róbert: Sinkanzen - Egalizer.hu (magyar nyelven). egalizer.hu, 1970 [last update]. (Hozzáférés: 2011. október 27.)
- A Szeto-Ohasi híd
- Nagysebességű vasúti üzemek (pdf)
- Japánvasút. japanvasut.blog.hu. (Hozzáférés: 2010. április 11.)
- Shinkansen-Hochgeschwindigkeitszüge in Japan. hochgeschwindigkeitszuege.com, 2011 [last update]. (Hozzáférés: 2011. július 24.)
- Hanula Zsolt: Index - Tech - Ilyen lesz a MÁV 2226-ban. Index.hu, 2014 [last update]. (Hozzáférés: 2014. október 3.)
Vasútportál
Japán-portál