Čast
Čast (latinski honor) apstraktni je pojam koji postavlja osjećaje vrijednosti i uvaženosti koji utiče na društveni položaj i na samovrjednovanje nekog pojedinca ili nekog korporativnog tijela kao na primjer: porodica, škola, vojna jedinica ili država. Prema tome pojedinicima (ili korporativnim tijelima) dodjeljuju se vrijednosti i ugled koja je u skladu prema njihovim izvršavanjem zadataka koja su zadana kodeksom časti, te moralnim kodeksom zajednice u cjelini.
Društveni kontekst
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/64/Wall_of_Honour%2C_Royal_Military_College_of_Canada.jpg/220px-Wall_of_Honour%2C_Royal_Military_College_of_Canada.jpg)
Čast kao kodeks ponašanja definiše dužnosti pojedinca unutar društvene grupe. Margaret Viser primećuje da je u društvu zasnovanom na časti „čovek ono što jeste u očima drugih ljudi“.[1] Kodeks časti se razlikuje od pravnog kodeksa, takođe društveno definisanog i koji se bavi pravdom, po tome što čast ostaje implicitna, a ne eksplicitna i objektivizovana.
Može se razlikovati čast od dostojanstva, koje je Vordsvort ocenio kao mereno u odnosu na savest pojedinca,[2] a ne u odnosu na sudove zajednice. Uporedite i sociološki koncept „lice”.
U ranom srednjem veku, čast gospodara ili dame bila je grupa vlastelinstva ili zemlje koju su on ili ona držali. „Reč je prvi put korišćena za označavanje imanja koje je svom nosiocu dalo dostojanstvo i status.“[3] Za osobu da kaže „na moju čast“ nije bila samo potvrda njegovog ili njenog integriteta i ranga, već istinitosti iza te fraze, što je značilo da su on ili ona bili spremni da ponude imanja kao zalog i garanciju.
Smatra se da je koncept časti opao na važnosti na savremenom Zapadu; savest ju je zamenila[4] u individualnom kontekstu, a vladavina prava (sa pravima i obavezama definisanim u njoj) je preuzela u društvenom kontekstu. Popularni stereotipi bi definitivnije opstali u kulturama koje su vezane za tradiciju (npr. paštunska, južnoitalijanska, poljska, persijska, turska, arapska, iberijska, „stara južna“ ili diksi) u percepciji sličnoj orijentalizmu. Feudalna ili druga agrarna društva, koja se fokusiraju na korišćenje zemljišta i vlasništvo nad zemljom, mogu imati tendenciju da vrednuju „čast“ više nego savremena industrijska društva. Treba imate na umu da je sveti Anselm od Kenterberija (oko 1033 – 1109) u Cur Deus Homo proširio koncept časti iz sopstvenog feudalnog društva da bi postulirao Božju čast.[5]
Naglasak na važnosti časti postoji u takvim tradicionalnim institucijama kao što su vojska (oficiri mogu voditi sud časti) i u organizacijama sa vojnim etosom, kao što su izviđačke organizacije (koje takođe imaju „Sudove časti“[6]) .
Čast u slučaju seksualnosti često se, istorijski gledano, odnosi na vernost: očuvanje „časti“ je prvenstveno jednako održavanju nevinosti samaca i isključivoj monogamiji ostatka stanovništva. Dalje koncepcije ove vrste časti uveliko variraju među kulturama; neke kulture smatraju da su ubistva iz časti (uglavnom ženskih) članova sopstvene porodice opravdana ako su pojedinci „oskvrnili čast porodice“ sklapanjem braka protiv želja porodice, obično iz razloga kao što su odbijanje sklapanja ugovorenog braka, seks van braka, oblačenje na način koji se smatra neprikladnim, ili upuštanje u homoseksualne odnose ili čak tako što su postali žrtve silovanja. Zapadni posmatrači generalno vide ova ubistva iz časti kao način na koji muškarci koriste kulturu časti da kontrolišu žensku seksualnost.[7]
Derači kože, dželati, grobari, pastiri, berberi-hirurzi, mlinari, tkači platna, kasapi, čistači nužnika, i sudski izvršitelji i njihove porodice bili su među „nečasnim ljudima“ (unehrliche Leute) u ranom modernom nemačkom društvu.[8]
Kulturna razlika od zakona
U jakim kulturama časti, oni koji se ne povinuju mogu biti prisiljeni ili pod pritiskom da se povinuju, a prestupnici bivaju kažnjavani fizički ili psihički. Upotreba nasilja može biti kolektivna po svom karakteru, gde mnogi rođaci deluju zajedno.[9] Najekstremniji oblik kazne je ubistvo iz časti. Dvoboji i osveta na nivou porodice mogu dovesti do trajne svađe.
Kulture časti su često konzervativne i kodiraju predmoderne tradicionalne porodične vrednosti i dužnosti. U nekim slučajevima ove vrednosti se sukobljavaju sa vrednostima postseksualne revolucije i egalitarnih društava. Ako se ovome doda zabrana osvetničkog ili individualnog donošenja pravde, pravne kulture ponekad smatraju da je praksa u kulturama časti neetička ili kršenje pravnog koncepta ljudskih prava.[9][10][11][12]
Primeri
Istoričari su posebno ispitivali kulturu časti na američkom jugu.[13][14] Društveni naučnici su se bavili specijalizovanim subkulturama kao što su muslimani južne Azije u Britaniji.[15] Drugi su upoređivali više modernih nacija.[16]
Sa stanovišta antropologa, kulture časti se obično pojavljuju među nomadskim narodima i među pastirima koji sa sobom nose svoju najvredniju imovinu i rizikuju da je bude ukradena, bez pribegavanja zaštiti policije ili vlade. Zbog nedostatka jakih institucija, negovanje reputacije za brzu i nesrazmernu osvetu povećava bezbednost ličnosti i imovine od agresivnih aktera.[17] Mislioci u rasponu od Platona do Monteskjea su primetili način razmišljanja koji je potreban za kulturu časti.
Jedan rad otkriva da današnji Kanađani rođeni u zajednicama koje su istorijski ležale van domašaja Kraljevske kanadske konjičke policije (Mountija) izgleda da nasleđuju nasilni kodeks časti koji pokreće njihovo ponašanje.[18]
Rat iz 1812
Istoričar Norman Rišord je naglasio centralni značaj časti kao uzroka Rata iz 1812. godine, koji su Sjedinjene Države pokrenule protiv Britanije uprkos njenoj mnogo moćnijoj pomorskoj i vojnoj snazi.[19] Amerikanci svih političkih vrsta uvideli su potrebu da podrže nacionalnu čast, i da odbace tretman Sjedinjenih Država od strane Britanije kao trećerazredne ništavnosti. Amerikanci su neprestano govorili o potrebi za silom kao odgovorom.[20] Ova potraga za čašću bila je glavni uzrok rata u smislu da je većina Amerikanaca koji nisu bili uključeni u merkantilne interese ili im je pretio napad Indijanaca, snažno podržavala očuvanje nacionalne časti.[21] Ponižavajući napad HMS Leopard na USS Česepik u junu 1807. bio je odlučujući događaj.[22] Istoričari su dokumentovali važnost časti u oblikovanju javnog mnjenja u brojnim državama, uključujući Masačusets,[23] Ohajo,[24] Pensilvaniju[25][26] i Tenesi,[27] kao i teritoriju Mičigena.[28] Amerikanci su naširoko slavili završetak rata kao uspešan, posebno nakon što je spektakularni poraz glavne britanske invazione vojske kod Nju Orleansa[29] povratio američki osećaj časti.
- Činilo se da su nacionalna čast, reputacija republičke vlade i stalna prevlast republikanske stranke bili u pitanju ... Nacionalna čast je [sada] bila zadovoljena“, kaže istoričar Lens Baning, „Amerikanci su slavili kraj borbe sa briljantnim naletom nacionalnog ponosa.[30]
Britanci su pokazali poštovanje prema američkoj časti. „Neke od najjačih pohvala Americi i najbržeg priznanja onoga što je mlada republika postigla za američku čast, prestiž i moć stigle su iz britanskih pomorskih krugova.“[31] Britanija se uzdržala od mešanja u američke pomorske interese i prestala je sa vršenjem pritiska na američke državljane nakon rata.
Predispozicija u Sjedinjenim Američkim Državama
Jedna studija iz 2016. sugeriše da kultura časti povećava rizik od rata. Studija je otkrila da se za međunarodne sukobe pod predsednicima SAD koji su podignuti na jugu zemlje „pokazalo da je dvostruko veća verovatnoća da će uključivati upotrebu sile, da traju u proseku duplo duže i da je tri puta veća verovatnoća da će se završiti pobedom za Sjedinjene Države nego sporovi pod predsednicima koji nisu sa juga. Ostale karakteristike predsedništva juga izgleda da ne mogu da objasne ovaj obrazac rezultata."[32][33][34]
Reference
- ^ Doris, Jim (2003-01-05). „A conversation with Margaret Visser: diagnosing that feeling of helplessness”. Catholic New Times. Приступљено 2011-03-10.
- ^ "...dignity abides with him alone / Who, in the silent hour of inward thought, / Can still suspect, and still revere himself...." William Wordsworth, "Yew Tree" http://www.bartleby.com/145/ww119.html.
- ^ A Dictionary of Medieval Terms and Phrases, Christopher Corédon, 2004, D.S. Brewer, Cambridge, ISBN 1-84384-023-5
- ^ Ignatieff, Michael (1997). The Warrior's Honour: Ethnic War and the Modern Conscience. New York, New York: Henry Holt and Co. стр. paraphrased from whole book.
- ^ Lindberg, Carter (2009). A Brief History of Christianity. Blackwell Brief Histories of Religion. John Wiley & Sons. стр. 79—80. ISBN 9781405148870. Приступљено 2012-12-30. „Anselm's understanding of sin posits that sin is an objective deprivation of the honour that belongs to God. The decisive concept of the honour of God reflects Anselm's feudal social world. To deprive a person of his or her honour was a fundamental crime against the social order. Furthermore, such an offence is proportionately magnified according to the status of the person in the hierarchical order [...]”
- ^ Baden-Powell, Robert (2014). Scouting For Boys: A Handbook for Instruction in Good Citizenship Through Woodcraft. Kreactiva Editorial. Приступљено 2015-03-06. „The Court of Honour is an important part of the Patrol System. It is a standing committee which settles the affairs of the troop.”
- ^ „Honour killings of girls and women”. Amnesty International library. Amnesty International. 1999-08-31. Приступљено 2013-12-03.
- ^ Defiled Trades and Social Outcasts – Honor and Ritual Pollution in Early Modern Germany Архивирано 3 октобар 2013 на сајту Wayback Machine, Cambridge University Press, 2000
- ^ а б „Kollektivistiska strukturer | Hedersförtryck.se”. County administrative board of Ostrogothia (Länsstyrelsen Östergötland) (на језику: шведски). Архивирано из оригинала 15. 11. 2017. г. Приступљено 2017-11-15. CS1 одржавање: Формат датума (веза)
- ^ „Honor Cultures and Violence – Criminology – Oxford Bibliographies – obo”. Приступљено 2017-11-15.
- ^ Nyheter, SVT. „Polisens utredare utbildades om hederskulturer”. SVT Nyheter (на језику: шведски). Приступљено 2017-11-15.
- ^ Qiblawi, Tamara. „Activists demand end to marriage rape laws”. CNN. Приступљено 2017-11-15.
- ^ Bertram. Wyatt-Brown, Southern honor: Ethics and behavior in the Old South (Oxford University Press, 2007)
- ^ Kenneth S. Greenberg, Honor & Slavery: Lies, Duels, Noses, Masks, Dressing as a Woman, Gifts, Strangers, Humanitarianism, Death, Slave Rebellions, the Proslavery Argument, Baseball, Hunting, and Gambling in the Old South (Princeton University Press, 1996)
- ^ Pnina Werbner, "Honor, shame and the politics of sexual embodiment among South Asian Muslims in Britain and beyond: An analysis of debates in the public sphere." International Social Science Review 6#1 (2005): 25–47.
- ^ Klaus Helkama, et al. "Honor as a value in Finland, Estonia, Italy, Russia, and Switzerland." Group Processes & Intergroup Relations 16#3 (2013): 279–297.
- ^ Nowak, Andrzej; Gelfand, Michele J.; Borkowski, Wojciech; Cohen, Dov; Hernandez, Ivan (2015-11-25). „The Evolutionary Basis of Honor Cultures”. Psychological Science. 27 (1): 12—24. ISSN 0956-7976. PMID 26607976. S2CID 18564200. doi:10.1177/0956797615602860.
- ^ Restrepo, Pascual (2015-10-09). „Canada's History of Violence”. The New York Times. ISSN 0362-4331. Приступљено 2016-05-22.
- ^ Risjord, Norman K. (1961). „1812: Conservatives, War Hawks and the Nation's Honor”. William and Mary Quarterly. 1961 (2): 196—210. JSTOR 1918543. doi:10.2307/1918543.
- ^ Ivie, Robert L. (1982). „The metaphor of force in prowar discourse: The case of 1812”. Quarterly Journal of Speech. 68 (3): 240—253. doi:10.1080/00335638209383610.
- ^ Bradford Perkins, The causes of the War of 1812: National honor or national interest? (1962).
- ^ Spencer Tucker, Injured Honor: The Chesapeake-Leopard Affair, June 22, 1807 (Naval Institute Press, 1996)
- ^ Barlow, William; Powell, David O. (1978). „Congressman Ezekiel Bacon of Massachusetts and the Coming of the War of 1812”. Historical Journal of Massachusetts. 6 (2): 28.
- ^ Barlow, William R. (1963). „Ohio's Congressmen and the War of 1812”. Ohio History. 72: 175—94.
- ^ Victor Sapio, Pennsylvania and the War of 1812 (University Press of Kentucky, 2015)
- ^ Martin Kaufman, "War Sentiment in Western Pennsylvania: 1812." Pennsylvania History (1964): 436–448.
- ^ Walker, William A. (1961). „Martial Sons: Tennessee Enthusiasm for the War of 1812”. Tennessee Historical Quarterly. 20 (1): 20.
- ^ Barlow, William (1969). „The Coming of the War of 1812 in Michigan Territory”. Michigan History. 53: 91—107.
- ^ J David Valaik (2007). Carroll, John Martin; Baxter, Colin F., ур. The American Military Tradition: From Colonial Times to the Present (на језику: енглески). Rowman & Littlefield. стр. 54. ISBN 978-0-7425-4428-4. Приступљено 26. 7. 2022. „All in all, they fought one of the world's leading powers to a draw, which was formalized in the Treaty of Ghent (1814). In an outpouring of nationalism, the country celebrated the conclusion of the War of 1812 as a victory, highlighted by Andrew Jackson's magnificent stand before New Orleans (1815) and a number of spectacular naval triumphs.” CS1 одржавање: Формат датума (веза)
- ^ Lance Banning (1980). The Jeffersonian Persuasion: Evolution of a Party Ideology. Cornell UP. стр. 295. ISBN 0801492009.
- ^ Pietro S. Nivola; Peter J. Kastor (2012). What So Proudly We Hailed: Essays on the Contemporary Meaning of the War of 1812. Brookings Institution Press. стр. 58—59. ISBN 978-0815724155.
- ^ Dafoe, Allan; Caughey, Devin (2016-04-01). „Honor and War”. World Politics. 68 (2): 341—381. ISSN 1086-3338. doi:10.1017/S0043887115000416
.
- ^ „It takes a southerner to start (and win) a war - The Boston Globe”. BostonGlobe.com (на језику: енглески). Приступљено 2021-03-22.
- ^ Dafoe, Allan; Renshon, Jonathan; Huth, Paul (2014-05-11). „Reputation and Status as Motives for War”. Annual Review of Political Science (на језику: енглески). 17 (1): 371—393. ISSN 1094-2939. doi:10.1146/annurev-polisci-071112-213421
.
Reference
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4c/Wikisource-logo.svg/38px-Wikisource-logo.svg.png)
- Bowman, James (2006). Honor: A History. Encounter Books. ISBN 978-1-59403-142-7. . Cf. excerpts from writings of James Bowman on Honor Архивирано на сајту Wayback Machine (13. децембар 2007). Personal website of James Bowman. Accessed 16 May 2007.
- de Secondat, Charles, Baron de Montesquieu. The Spirit of the Laws. 2 vols. Esteban Pallares "The Honorable Pallares" Originally published anonymously. 1748; Crowder, Wark, and Payne, 1777. External link to digitised copy of The Spirit of the Laws book in public domain.
- d'Iribarne, Philippe. The Logic of Honor: National Traditions and Corporate Management. Welcome Rain Publishers. 2003. ISBN 978-1-56649-182-2..
- Hauser, Marc. Moral Minds: How nature designed our universal sense of right and wrong. New York: Ecco Press. 2006. ISBN 978-0-06-078070-8..
- Hein, David. "Rethinking Honor". Journal of Thought 17.1 (Spring 1982): 3–6.
- Hein, David. "Learning Responsibility and Honor". Washington Times, 3 July 2008.
- Hein, David. "Christianity and Honor." The Living Church, 18 August 2013, pp. 8–10.
- Nisbett, Richard E.; Dov Cohen (1996). Culture of Honor: The Psychology of Violence in the South. Westview. ISBN 978-0-8133-1993-3.
- Pinker, Steven. The Blank Slate: The Modern Denial of Human Nature. New York: Penguin Putnam. 2002isbn=978-0-670-03151-1..
Spoljašnje veze
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/4/4a/Commons-logo.svg/30px-Commons-logo.svg.png)