Armalcolit
Armalcolit | |
![]() Armalcolit från Myanmar (kornstorlek 5 mm) | |
Kategori | Titanmineral |
---|---|
Dana klassificering | 7.7.1.2 |
Strunz klassificering | 4.CB.15 |
Kemisk formel | (Mg,Fe2+)Ti2O5 |
Färg | Grå till ljusbrun i reflexion, opak |
Kristallstruktur | Ortorombisk |
Hårdhet (Mohs) | <5 |
Glans | Metallisk |
Ljusbrytning | Biaxiell |
Transparens | Opak |
Specifik vikt | 4,64 |
Referenser | [1][2][3] |
Armalcolit är ett titanrikt mineral med den kemiska formeln (Mg, Fe2+)Ti2O5, hårdhet <5, densitet 4,64. Kristallstrukturen är ortorombiskt prismatisk. Den hittades först vid Tranquility Base på Månen 1969 under Apollo 11-uppdraget och är uppkallad efter Neil Armstrong, Buzz Aldrin och Michael Collins, de tre Apollo 11-astronauterna. Tillsammans med tranquillityit och pyroxferroit är det ett av tre nya mineraler som upptäcktes på Månen.[4] Armalcolit identifierades senare på olika platser på jorden och har syntetiserats i laboratoriet. (Tranquillityit och pyroxferroite hittades också senare på olika platser på jorden).[5] Syntesen kräver lågt tryck, hög temperatur och snabb härdning från cirka 1 000 °C till omgivningstemperaturen. Armalcolit bryts ner till en blandning av magnesiumrik ilmenit och rutil vid temperaturer under 1 000 °C, men omvandlingen saktar ner med avkylning. På grund av detta släckningskrav är armalkolit relativt sällsynt och finns vanligtvis i samband med ilmenit och rutil, bland andra mineraler.
Armalcolit hör till pseudobrookitgruppen som består av mineral med den generella sammansättningen X2YO5 där X och Y står för Fe2+ och Fe3+, Mg, Al och Ti.
Förekomst
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/6/61/Apollo_11_Prime_Crew_-_GPN-2000-001164_-_Ap11-s69-31740.jpg/250px-Apollo_11_Prime_Crew_-_GPN-2000-001164_-_Ap11-s69-31740.jpg)
Armalcolit hittades ursprungligen på månen, i Stillhetens hav vid Tranquility Base, och även i Taurus-Littrow-dalen och Descartes-höglandet. De största mängderna hämtades av Apollo 11- och 17-uppdragen. Det identifierades senare på jorden från prover av lamproitvallar och -pluggar tagna i Smoky Butte, Garfield County, Montana, USA.[6] På jorden förekommer den även i Tyskland (Nördlinger Ries nedslagskrater i Bayern), Grönland (Diskoön), Mexiko (El Toro askekon, San Luis Potosí), Sydafrika (Kimberlitgruvor Jagersfontein, Bultfontein och Dutoitspan), Spanien ( Albacete-provinsen och Jumilla, Murcia), Ukraina (Pripyat Swell), USA (Knippa-brottet, Uvalde County, Texas och Smoky Butte, Jordan, Montana) och Zimbabwe (Mwenezi-distriktet).[1][7] Armalcolit upptäcktes också i månmeteoriter, som Dhofar 925 och 960 som hittades i Oman.[8]
Armalcolit är ett mindre mineral som finns i titanrika basaltstenar, vulkanisk lava och ibland granitpegmatit, ultramafiska bergarter, lamproiter och kimberliter. Det är förknippat med olika blandade järn-titanoxider, grafit, analcim, diopsid, ilmenit, flogopit och rutil. Den bildar långsträckta kristaller upp till cirka 0,1–0,3 mm långa inbäddade i en basaltmatris.[9] Petrografisk analys tyder på att armalcolit vanligtvis bildas vid låga tryck och höga temperaturer.[1]
Egenskaper
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/b/b6/ArmacoliteStructure.png/250px-ArmacoliteStructure.png)
Armalcolit bildar ogenomskinliga massor som ser grå (orto-armalcolit) till mellanbruna (para-armalcolit) ut i reflektion, med grå varianter som är vanligast, särskilt i syntetiska prover. Kristallstrukturen är densamma för orto- och paraarmalcolit. Deras kemiska sammansättning skiljer sig inte nämnvärt, men det finns en skillnad i MgO- och Cr2O3-innehåll som tillskrivs olik färgning.[10][11] Armalcolit är en del av pseudobrookitegruppen som består av mineraler med den allmänna formeln X2YO5. X och Y är vanligtvis Fe2+ och Fe3+, Mg, Al och Ti. Ändelementen är armalkolit ((Mg,Fe)Ti2O5), pseudobrookit (Fe2TiO5), ferropseudobrookit (FeTi2O5) och "karrooite" (MgTi2O5). De är isostrukturella och har alla ortorombisk kristallstruktur och förekommer i mån- och jordbergarter.[7][9][12]
Kristallstrukturen hos armalcolit är nära den för förvrängd brookit. Den är baserad på deformerade oktaedrar, med en titanatom i mitten och sex syreatomer i hörnen. Magnesium- eller järnjoner är belägna i de interstitiella platserna; de bidrar inte nämnvärt till gitterramverket, som hålls av Ti-O-bindningar via oktaedrarnas hörn. Men dessa joner påverkar optiska egenskaper, vilket gör mineralet ogenomskinligt i motsats till den transparenta titandioxiden TiO2.[10]
Se även
- Magnesiummineral
- Järnmineral
- Titanmineral
- Oxidmineral
- Lista över mineral
Referenser
- Den här artikeln är helt eller delvis baserad på material från engelskspråkiga Wikipedia, Armalcolite, 14 januari 2024..
Noter
- ^ [a b c] ”Armalcolite”. Handbook of Minerals. http://rruff.geo.arizona.edu/doclib/hom/armalcolite.pdf. Läst 7 augusti 2009.
- ^ ”Armalcolite”. Mindat.org. http://www.mindat.org/min-341.html. Läst 7 augusti 2010.
- ^ ”Armalcolite”. Webmineral. http://webmineral.com/data/Armalcolite.shtml. Läst 7 augusti 2010.
- ^ Lunar Sample Mineralogy, NASA
- ^ ”Third lunar mineral – Tranquillityite found in Western Australia”. https://phys.org/news/2012-01-lunar-mineral-tranquillityite-western.html. Läst 27 november 2017.
- ^ D. Velde (1975). ”Armalcolite-Ti-Phlosopite-Diopside-Analcite-Bearing Lamproites Armalcolite-Ti-Phlosopite-Diopside-Analcite-Bearin from Smoky Butte, Garfield County, Montana”. American Mineralogist 60: sid. 566–573. http://www.minsocam.org/ammin/AM60/AM60_566.pdf.
- ^ [a b] Hayob, J.L.; E.J. Essene (1995). ”Armalcolite in crustal paragneiss xenoliths, central Mexico”. Am. Mineral. 80 (7–8): sid. 810. doi:10.2138/am-1995-7-817. Bibcode: 1995AmMin..80..810H. http://www.minsocam.org/msa/ammin/toc/Articles_Free/1995/Hayob_p810-822_95.pdf.
- ^ Lunar Meteorites: Dhofar 925, 960, & 961 (paired stones) Arkiverad 20 juli 2011 hämtat från the Wayback Machine. Arkiverad 2011-07-20, Department of Earth and Planetary Sciences, Washington University
- ^ [a b] Anderson, A.T. (1970). ”Armalcolite: a new mineral from the Apollo 11 samples”. Geochim. Cosmochim. Acta 34, Supp. 1: sid. 55–63. doi:10.1016/0016-7037(70)90170-5. Bibcode: 1970GeCAS...1...55A. http://rruff.info/uploads/PA11LSC1_55.pdf.
- ^ [a b] Grant Heiken, David Vaniman, Bevan M. French Lunar sourcebook: a user's guide to the moon, CUP Archive, 1991, ISBN 0-521-33444-6, pp. 148–149
- ^ Smyth, J (1974). ”The crystal chemistry of armalcolites from Apollo 17”. Earth and Planetary Science Letters 24 (2): sid. 262–270. doi:10.1016/0012-821X(74)90104-6. Bibcode: 1974E&PSL..24..262S.
- ^ Ferropseudobrookite, Mindat
Externa länkar
Wikimedia Commons har media som rör Armalcolit.