Jakovlev Jak-3
Jak-3 | |
---|---|
![]() | |
Určení | stíhací letadlo |
Původ | Sovětský svaz |
Výrobce | Závod č. 292 Závod č. 31 |
Konstruktérská skupina | Jakovlev |
Šéfkonstruktér | Alexandr Jakovlev |
První let | 28. února 1943 (Jak-1M) |
Zařazeno | červen 1944 |
Vyřazeno | 1952 (sovětské letectvo) |
Uživatel | Sovětské letectvo Normandie-Němen Polské letectvo Jugoslávské letectvo |
Vyrobeno kusů | 4 848 |
Vyvinuto z typu | Jakovlev Jak-1 |
Další vývoj | Jakovlev Jak-11 Jakovlev Jak-15 |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Jakovlev Jak-3 (rusky: Як-3) byl sovětský stíhací letoun vyráběný a nasazený během druhé světové války. Šlo o robustní letoun, navíc snadný na údržbu. Byl oblíbený jak piloty, tak pozemním personálem.[1] Patřil mezi nejmenší a nejlehčí stíhačky z nasazených letounů všemi stranami během války. Jeho vysoký poměr výkonu k hmotnosti mu poskytoval vynikající výkony a ukázal se jako impozantní stroj pro manévrový souboj.[2]
V průběhu let 1940 až 1942 byl v konstrukční kanceláři Alexandra Jakovleva neustále zdokonalován stíhací letoun Jak-1, který se vyráběl v řadě postupně zdokonalovaných sérií, změny měly srovnávat úroveň vlastních strojů se stejně neustále zdokonalovanými stroji na straně protivníka; stíhací letadla samozřejmě také byla za tímto účelem porovnávána i s kořistními stroji protivníka. Na základě takto získaných informací vznikl požadavek na radikální zdokonalení konstrukce — Jakovlevy se rozdělily na „lehké“ a „těžké“ typy (druhé tvoří řada variant typů Jak-7 a Jak-9, tyto stroje se mj. vyznačují i vyšší zásobou paliva).
Výsledkem požadavku na konstrukci „specializovaného lehkého stíhače“, s výbornými manévrovacími schopnostmi a vysokými výkony zejména v malých výškách (určený primárně pro vybojování vzdušné nadvlády nad frontovou linií), byl vznik několika prototypů, které využily všech předností svého předchůdce Jak-1 a zároveň zkušeností získaných vyhodnocením výkonů, manévrovacích schopností a letových vlastností ukořistěných strojů protivníka.
Vývoj
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/9/92/Jakowlew_Jak-3M_green_r.jpg/220px-Jakowlew_Jak-3M_green_r.jpg)
Stíhací letoun Jak-3 byl oproti svému předchůdci Jak-1 důkladně odlehčen, dostal menší křídlo s menším rozpětím i nosnou plochou, poháněla jej výkonnější verze motoru Klimov M-105 (VK-105PF-2 s vyššími výkony v letových hladinách do 2000 metrů) a silnější výzbroj. Řada drobných změn zlepšila aerodynamiku draku letounu — mj. byl přemístěn olejový chladič (původně byl pod motorem, u Jaku 3 jej konstruktéři přemístili do kořenů křídla), úpravou prošel i chladič kapaliny a jeho umístění. Výsledkem změn byly vyšší výkony (jak rychlost v horizontu, tak i stoupavost), zlepšily se manévrovací schopnosti i letové vlastnosti (přesto ovšem nešlo o stroj pro žádné zelenáče, hlavně při nižších rychlostech se projevovala nižší podélná stabilita letounu, takže zejména při přistání vyžadoval velice precizní pilotáž a maximální soustředění pozornosti pilota na řízení stroje). První prototypy byly zkoušeny v dubnu 1943.[zdroj?!] Stroj byl postupně dále modernizován, posléze dostal silnější motor i silnější výzbroj, ovšem během války se tyto verze již do bojů nedostaly. Na sklonku druhé světové války vznikla jeho verze Jak-3A (Jak-3 VK-107A), poháněná novým, výkonnějším motorem Klimov VK-107, která dosáhla maximální rychlosti 720 km/h ve výšce 5750 m.[zdroj?!]
V prosinci 1944 byly zahájeny zkoušky verze Jakovlev Jak-3RD vybavené pod ocasními plochami raketovým motorem konstruktéra V. P. Gluška RD-1ChZ. Ten pracoval s petrolejem jako palivem, okysličovadlem byla koncentrovaná kyselina dusičná a vyvíjel tah 2941 N po dobu tří minut. Přídavný motor zvýšil rychlost letounu o 182 km/h. V zájmu úspory hmotnosti byl demontován synchronizovaný kulomet UBS a stroji zůstal jen kanón NS-23 ráže 23 mm v ose vrtule. Již 16. srpna 1945 však raketový motor za letu explodoval, stroj se zřítil a pilot V.L.Rastorgujev zahynul. Označení Jakovlev Jak-3U bylo vyhrazeno pro stroj s hvězdicovým motorem AŠ-82FN. Jak-3 byl jedním z posledních stíhacích letadel s pístovým motorem. Nový stíhač, označený jako Jak-3, vstoupil do služby v roce 1944, později než Jak-9 navzdory nižšímu číslu označení, a do poloviny roku 1946 jich bylo vyrobeno 4 848.[3]
Konstrukce
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/54/Yakolev_Yak-3_%28115450123%29_%2825073819848%29.jpg/220px-Yakolev_Yak-3_%28115450123%29_%2825073819848%29.jpg)
Jakovlev Jak-3 je jednomístný jednomotorový samonosný stíhací dolnoplošník s jednoduchými ocasními plochami a záďovým zatahovacím podvozkem, smíšené konstrukce. Trup má svařovanou trubkovou příhradovou kostru (bezešvé trubky z chrom-mangan-křemíkové oceli), v přední části má potah odnímatelnými duralovými plechy, zbytek překližkou a plátnem. Křídlo dvounosníkové konstrukce je nedělené, má smíšenou konstrukci s překližkovým potahem. Odštěpné hydraulicky ovládané vztlakové klapky jsou celokovové konstrukce, mají maximální výchylku 50 stupňů. Křidélka mají duralovou kostru a plátěný potah. Ovládání křidélek je diferencované, s výchylkami +22 a -12 stupňů. Ocasní plochy - kýlovka a stabilizátor jsou celodřevěné dvounosníkové konstrukce s překližkovým potahem. Kormidla mají duralovou kostru a plátěný potah. Podvozek letadla je záďový, zatahovací, ovládaný hydraulicky. Pohonnou jednotku tvoří vidlicový dvanáctiválec Klimov VK-105PF-2 o maximálním vzletovém výkonu 1290 koní (948,8 kW). Výzbroj tvoří jeden kanón ŠVAK ráže 20 mm uložený mezi bloky válců motoru, střílející dutým hřídelem vrtule, a dva synchronizované velkorážové kulomety UBS ráže 12,7 mm.
Služba
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/f/fb/Yakolev%2C_Yak-3.jpg/220px-Yakolev%2C_Yak-3.jpg)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/ea/Yakovlev_Yak-3_Winter_1944.png/220px-Yakovlev_Yak-3_Winter_1944.png)
Jako lehčí a menší letoun než Jak-9, ale poháněný stejným motorem, byl Jak-3 shovívavý, snadno ovladatelný letoun, který byl oblíbený jak mezi začínajícími, tak zkušenými piloti. Byl robustní, snadno se udržoval a byl velmi úspěšným letounem v manévrovém souboji.[1] Používal se většinou jako taktický stíhač, létal nízko nad bojištěm a účastnil se bojů pod 4 000 m (13 000 stop).[3]
Nové letouny se začaly dostávat k frontovým jednotkám během léta 1944. Služební zkoušky Jak-3 provedl u 2. letecké armády pod velením podplukovníka Kovaljova v červnu až červenci 1944. Pluk měl za úkol získat vzdušnou převahu. Během 431 bojových letů bylo sestřeleno 20 stíhaček Luftwaffe a tři Junkersy Ju 87, zatímco sovětské ztráty činily dva sestřelené Jaky-3.[4] Velký boj se rozvinul 16. června 1944, kdy se střetlo 18 Jaků-3 s 24 německými letouny. Sovětské stíhačky Jak-3 sestřelily 15 německých letadel za ztrátu jednoho zničeného a jednoho poškozeného Jaka. Následující den činnost Luftwaffe nad touto částí fronty prakticky ustala.[5] 17. července 1944 zaútočilo osm Jaků na formaci 60 německých letadel, včetně doprovodných stíhaček. V následném souboji ztratila Luftwaffe tři Ju 87 a čtyři Bf 109G bez ztráty.[6] Luftwaffe vydala rozkaz „vyhnout se boji pod pěti tisíci metry se stíhačkami Jakovlev, které nemají přívod chladiče oleje pod nosem!“[7] Stíhačky Luftwaffe se v boji s Jak-3 pokusily použít překvapivou taktiku a útočily shora.[8]
Nevyřešené válečné problémy s Jak-3 zahrnovaly delaminaci překližkových povrchů, když se letadlo vymanilo z rychlého střemhlavého letu,[1] krátký dolet a špatnou spolehlivost motoru. Pneumatický systém pro ovládání podvozku, vztlakových klapek a brzd, typický pro všechny tehdejší stíhačky Jakovlev, byl problematický. Přestože je méně spolehlivý než hydraulické nebo elektrické alternativy, byl pneumatický systém preferován kvůli úspoře hmotnosti.
V roce 1944 se skupina Normandie-Němen znovuvyzbrojila Jaky-3 a zaznamenala posledních 99 ze svých 273 vzdušných vítězství proti Luftwaffe.[8]
Celkové ztráty Jaků-3 v boji byly 210, 60 v roce 1944 a 150 v roce 1945.[9]
Varianty
![]() | Tato část článku je příliš stručná nebo postrádá důležité informace. Pomozte Wikipedii tím, že ji vhodně rozšíříte. |
Uživatelé
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/e/e1/Jak-3U.jpg/250px-Jak-3U.jpg)
- Francie
Francie
Polská lidová republika
- Jugoslávie
Jugoslávie
- Sovětský svaz
Sovětský svaz
Moderní vyráběné Jaky
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/8/86/CF15_Yak-3_ZK-YYY_040415_03.jpg/220px-CF15_Yak-3_ZK-YYY_040415_03.jpg)
Od roku 1991 do roku 2002 bylo v bývalém Sovětském svazu vyrobeno 21 letounů Jakovlev Jak-3, Jak-7 a Jak-9 podle původních plánů a přípravků.[10] Tyto letouny jsou poháněny americkým motorem Allison V-1710 nebo Pratt & Whitney R-1830 Twin Wasp namísto Klimovů V-12 používaných během války. Několik z těchto letadel je způsobilých k letu, většinou sídlí ve Spojených státech a další v Německu, Austrálii a na Novém Zélandu. Jiné byly převedeny do stavu „Jak-3U“ z původních cvičných Jaků-11 pro soukromé vlastníky a muzea.
William Whiteside, který létal s upraveným moderním sériovým Yak-3UPW poháněným motorem Pratt & Whitney R-2000, stanovil dne 10. října 2011 oficiální mezinárodní rychlostní rekord pro letadla s pístovým motorem v kategorii do 3 000 kg (6 600 lb) a dosáhl 655 km/h (407 mph) na trati dlouhé 3 km (1,864 mi) v Bonneville Salt Flats v Utahu ve Spojených státech, což výrazně překonalo předchozí rekord 491 km/h (305 mph), který v roce 2002 stanovil Jim Wright. Následující den Whiteside použil stejné letadlo k vytvoření neoficiálního rychlostního rekordu pro letadla v kategorii 670 km/h (416 mph) na stejné 3 km (1,863 míle) trati.[11]
Specifikace (Jak-3)
![](http://upload.wikimedia.org/wikipedia/commons/thumb/5/51/Yakovlev_Yak-3_three-view_silhouette.png/310px-Yakovlev_Yak-3_three-view_silhouette.png)
Technické údaje
- Posádka: 1
- Rozpětí: 9,20 m
- Délka: 8,50 m
- Výška: 2,42 m
- Nosná plocha: 14,85 m²
- Hmotnost prázdného letounu: 2 123 kg[p 1]
- Vzletová hmotnost: 2 692 kg[p 1]
- Pohonná jednotka: 1 × vidlicový dvanáctiválec Klimov VK-105PF-2 o maximálním vzletovém výkonu 1290 koní (948,8 kW)
Výkony
- Maximální rychlost (u země): 567 km/h
- Maximální rychlost: 646 km/h
- Dostup: 10 800 m
- Počáteční stoupavost: 19 m/s
- Dolet: 648 km
Výzbroj
- 1 × 20mm kanón ŠVAK střílející hřídelí vrtule
- 2 × 12,7mm synchronizovaný kulomet UBS
Odkazy
Poznámky
- ↑ a b Starší prameny vesměs udávaly hmotnost prázdného letounu 2 105 kg a vzletovou hmotnost 2 660 kg (novější data pocházejí z práce ruského autora A. T. Stěpance Истребители ЯК периода Великой Отечественной войны, publikované v roce 1992).
Reference
- ↑ a b c Glancey 2006, p. 180.
- ↑ Yak Piston Fighters. [s.l.]: Vector Dostupné online. Je zde použita šablona
{{Citation}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“.. - ↑ a b Glancey 2006, p. 179.
- ↑ Gordon 2008, p. 188.
- ↑ Gordon 2008, p. 189.
- ↑ Morgan 1999, p. 52.
- ↑ GREEN, William. Famous Fighters of the Second World War. [s.l.]: Macdonald, 1957. S. 103. Je zde použita šablona
{{Cite book}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“. - ↑ a b Gunston 1980, p. 203.
- ↑ Bergström 2008, p. 132.
- ↑ Yak Piston Fighter Production numbers | Yakovlev website [online]. Dostupné online. Je zde použita šablona
{{Cite web}}
označená jako k „pouze dočasnému použití“.. - ↑ Wilkinson, Stephan, "Yak Sets Speed Record," Aviation History, March 2012, p. 10.
Literatura
- Zbyněk Válka, Stíhací letadla
- Bergström, Christer. Bagration to Berlin: The final Air Battle in the East 1944–45. Hersham UK, Classic Publications, 2008. ISBN 978-1-903223-91-8.
- Donald, David and Jon Lake, eds. Encyclopedia of World Military Aircraft. London: AIRtime Publishing, 1996. ISBN 1-880588-24-2.
- Glancey, Jonathan. Spitfire: The Illustrated Biography. London: Atlantic Books, 2006. ISBN 978-1-84354-528-6.
- Gordon, Yefim. Soviet Airpower in World War II. Hinckley UK: Midland / Ian Allan Publishing, 2008. ISBN 978-1-85780-304-4.
- Gordon, Yefim and Dmitri Khazanov. Soviet Combat Aircraft of the Second World War, Volume I: Single-Engined Fighters. Earl Shilton, Leicester, UK: Midland Publishing Ltd., 1998. ISBN 1-85780-083-4.
- Green, William. Warplanes of the Second World War, Volume III: Fighters. London: Macdonald & Co. (Publishers) Ltd., 1961 (seventh impression 1973). ISBN 0-356-01447-9.
- Green, William and Gordon Swanborough. WW2 Aircraft Fact Files: Soviet Air Force Fighters, Part 2. London: Macdonald and Jane's Publishers Ltd., 1978. ISBN 0-354-01088-3.
- Gunston, Bill. Aircraft of World War Two. London: Octopus Books Limited, 1980. ISBN 0-7064-1287-7.
- Kopenhagen, W., ed. Das große Flugzeug-Typenbuch (in German). Stuggart, Germany: Transpress, 1987. ISBN 3-344-00162-0.
- Liss, Witold. The Yak 9 Series (Aircraft in Profile number 185). Leatherhead, Surrey, UK: Profile Publications Ltd., 1967.
- Matricardi, Paolo. Aerei Militari: caccia e ricognitori. (in Italian) Milano: Mondadori Electa S.p.A., 2006. NO ISBN.
- Mellinger, George. Yakovlev Aces of World War 2. Botley, UK: Osprey Publishing Ltd., 2005. ISBN 1-84176-845-6.
- Morgan, Hugh. Gli assi Sovietici della Seconda guerra mondiale. Edizioni del Prado/Osprey Aviation, 1999. ISBN 84-8372-203-8.
- Morgan, Hugh. Soviet Aces of World War 2. London: Reed International Books Ltd., 1997. ISBN 1-85532-632-9.
- Шавров В.Б. История конструкций самолетов в СССР 1938-1950 гг. (3 изд.). Kniga: Машиностроение, 1994 (Shavrov, V.B. Istoriia konstruktskii samoletov v SSSR, 1938-1950 gg.,3rd ed. (History of Aircraft Design in USSR: 1938-1950). Kniga, Russia: Mashinostroenie, 1994. ISBN 5-217-00477-0.
- Stapfer, Hans-Heiri. Yak Fighters in Action (Aircraft number 78). Carrollton, Texas: Squadron/Signal Publications, Inc., 1986. ISBN 0-89747-187-3.
- Степанец А.Т. Истребители ЯК периода Великой Отечественной войны. Kniga: Машиностроение, 1992. (Stepanets, A.T. Istrebiteli Yak perioda Velikoi Otechestvennoi voiny (Yak Fighters of the Great Patriotic War). Kniga, Russia: Mashinostroenie, 1992. ISBN 5-217-01192-0.
- Якубович, Н.В. Як-3. Истребитель «Победа». Москва: ВЭРО Пресс, Яуза, ЭКСМО, 2011. Yakubovich, N.V. Yak-3. Istrebitel’ “Pobeda” (Yak-3. Fighter “Victory”). Moscow, Russia: VERO Press, Yauza, EKSMO, 2011. ISBN 978-5-699-50907-2.
Externí odkazy
Obrázky, zvuky či videa k tématu Jakovlev Jak-3 na Wikimedia Commons
- Popis a galerie
![]() | Tento článek je příliš stručný nebo postrádá důležité informace. Pomozte Wikipedii tím, že jej vhodně rozšíříte. Nevkládejte však bez oprávnění cizí texty. |
Letadla Jakovlev | ||
---|---|---|
Stíhací letouny | ![]()
![]() | |
Bitevní letouny | ||
Bombardéry | ||
Transportní letouny | Jak-6 • Jak-8 | |
Speciální letouny | ||
Dopravní letouny | ||
Cvičné a sportovní letouny | ||
Víceúčelové letouny | ||
Kluzáky | Jak-14 | |
Experimentální letouny a projekty | ||
Vrtulníky | ||
Bezpilotní letouny | Šmel-1 • Pčela-1T | |
Sjednocená letecká korporace |
Sovětské vojenské letouny druhé světové války | |
---|---|
Stíhací letouny | |
Bombardovací letouny | |
Průzkumné a spojovací letouny | |
Bitevní letouny | |
Transportní letouny a kluzáky | |
Cvičné letouny | |
Experimentální letouny a prototypy |